П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 757/34362/17-ц

Номер провадження № 22-ц/824/985/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В.В., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Іваницької О. В.,

вивчивши апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Матвійчук Г. О., у справі за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» Славкіна Марина Анатиоліївна звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та просила в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» за кредитним договором №74 від 29 квітня 2004 року, що станом на 22 листопада 2016 року загальна сума заборгованості за кредитним договором відповідно до розрахунку заборгованості (з розрахунку 1 долар США = 25, 783819 грн. за курсом НБУ станом на 22 листопада 2016 року), становить 5 032 676 грн. 37 коп., яка складається з: кредиту - 56 500 доларів США, відсотків - 94 683 доларів США 29 центів, комісії за РО - 0, 00 грн., пені за несвоєчасне погашення кредиту - 1 134 593 грн. 78 коп., звернути стягнення на належну ОСОБА_4 на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левицьким Р.В., зареєстрованого в Реєстрі за №3693 від 11 листопада 1999 року та зареєстрованого в БТІ за №5484 від 16 листопада 1999 року, чотирьохкімнатну квартиру, загальною площею 114, 40 кв.м., жилою площею 73, 00 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання за ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» права власності на вказане нерухоме майно, вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 74 від 20 квітня 2004 року, за умовами якого відповідачу було надано кредит в розмірі 60 000 доларів США у тимчасове користування до 28 квітня 2005 року під 15% річних. За умовами договору п.1.1.4 кредитні кошти надаються траншами і здійснювалось в доларах США шляхом видачі всієї суми кредиту через касу банку. Оскільки умови договору боржником не виконувалось, банк звернувся до суду з вимогою про стягнення боргу. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 лютого 2016 року позовні вимоги банку задоволено, стягнуто з боржника заборгованість за кредитним договором у сумі 2 025 556 грн. 77 коп. Незважаючи на наявність рішення про стягнення заборгованості, відповідачем у справі зобов'язання не виконується, внаслідок чого банк звернувся до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року (а.с.58-60) у задоволенні позовних вимог Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний Банк» СлавкіноїМарини Анатоліївни до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним заочним рішенням суду, 26 квітня 2018 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний Банк» Славкіна М.А. до Апеляційного суду міста Києва через Печерський районний суд міста Києва надіслала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просила скасувати заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивувала, зокрема, тим, що позичальник порушив свої зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом, а також плати за управління кредиту.

16 лютого 2016 року Печерським районним судом міста Києва ухвалено заочне рішення, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість за кредитним договором №74 від 29 квітня 2004 року в розмірі 2 025 556 грн. 77 коп. Незважаючи на дане рішення суду, зобов'язання за кредитним договором до цього часу не виконане, що підтверджується розрахунком заборгованості, доданого до позовної заяви. Станом на 22 листопада 2016 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 5 032 676 грн. 37 коп.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між Банком та ОСОБА_4 30 квітня 2004 року було укладено Іпотечний договір, предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_2

Судом першої інстанції зроблено невірний висновок про те, що іпотекодавець не може набути право власності на предмет іпотеки згідно рішення суду, оскільки згідно з умовами Іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом набуття іпотеко держателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором.

Таким чином, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором, у Банку виникло право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 серпня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору до ухвалення рішення у справі, подану апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року у задоволенні клопотання про повернення судового збору - відмовлено.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29 грудня 2017 року №452/2017 постановлено, зокрема, ліквідувати Апеляційний суд міста Києва. На виконання вимог Закону, Апеляційним судом міста Києва передано дану справу до новоутвореного Київського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2018 року, справу призначено судді-доповідачу Вербовій І.М. Судді, які входять до складу колегії: Вербова І.М. - головуючийсуддя, судді: Саліхов В.В., Шахова О.В.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2018 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою. Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2018 року закінчено проведення підготовчих дій, призначено справу до розгляду в судове засідання на 14 листопада 2018 року о 11 год. 45 хв.

У суді апеляційної інстанції, представник ПАТ «ВіЕйБі Банк» - адвокат Поляков Т.Ю. підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у ній.

ОСОБА_4 та/або його представник до суду апеляційної інстанції не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки-повідомлення рекомендованою поштовою кореспонденцією, у зв'язку з чим на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи представника скаржника (представника позивача), з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 29 квітня 2004 року між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» (правонаступник - ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 74, відповідно до якого позивач надав відповідачеві кредит в сумі 60 000 доларів США на строк до 28 квітня 2005 року на умовах сплати 15% річних. В період дії договору відповідач не дотримався умов кредитного договору внаслідок чого виникла заборгованість (а.с.7-9).

Як також встановлено в ході розгляду справи, 30 квітня 2004 року для забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тесленко А.О., зареєстрований в реєстрі за реєстровим № 916, відповідно до якого відповідачем було передано в іпотеку позивачу нерухоме майно, а саме квартиру, загальною площею 114.40 кв.м., житловою площею 73.00 кв.м , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-16).

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 лютого 2016 року стягнуто з ОСОБА_10 заборгованість за кредитом у розмірі 2 025 556 грн. (а.с.19).

У зв'язку з невиконанням відповідачем вищевказаного судового рішення, Банк звернувся до суду з даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки передбачене лише на підставі укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», а отже за змістом умов іпотечного договору задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, а за рішенням суду звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається за правилами ст.39 вищевказаного Закону.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, при вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16, аналізуючи положення ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України, слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16.

Так, розділом 7 вищезазначеного договору іпотеки врегульовано питання звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання по кредитному договору в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами договору, продажу Іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору.

Відповідно до п 7.4 договору, спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки визначається самостійно іпотекодержателем. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені Законом України «Про іпотеку» способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно п. 7.3. договору іпотеки, на підставі цього Договору і даного застереження Іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом, зокрема прийняття Іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому, це застереження, що визнається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Таким чином, проаналізувавши норми матеріального права, правові висновки Верховного Суду України, матеріали даної справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки передбачено лише на підставі укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

А відтак, за змістом умов іпотечного договору задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, а за рішенням суду звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається за правилами ст. 39 вищевказаного Закону.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку та обґрунтовано відмовив позивачу в задоволенні його позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі вищевикладеного та враховуючи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з дотриманням норм процесуального права та правильним застосування норм матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни - залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: В.В. Саліхов

О.В.Шахова