ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 613/644/17

Провадження № 22-ц/818/843/18

07 листопада 2018 року

м.Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

за участю секретаря Дашковської Н.К.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

відповідач ОСОБА_5

відповідач ОСОБА_6

третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 27 березня 2018 року у складі судді Харченко С.М. по справі № 613/644/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5, третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договорів дарування недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5, третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договорів дарування недійсними.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 02 квітня 2014 року без наміру створення правових наслідків (фіктивно) відповідачем ОСОБА_3 укладено договори дарування житлового будинку за адресою: Харківська область, Богодухівський район с. Таверівка, вул.Таверівка, буд.24, за яким ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали у власність по 1/2 частки житлового будинку.

Укладання договорів дарування житлового будинку обумовлено тим, що рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 22 січня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на його користь борг за договором позики в сумі 1000670 грн. Відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині та матері, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості та міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Просить визнати недійсними договори дарування житлового будинку між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 і ОСОБА_5 від 02 квітня 2014 року, посвідчені приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5, представник ОСОБА_3 та третя особа приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_7 в судове засідання не зявилися.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 27 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено, що договори укладені фіктивно, не доведено наявність умислу сторін правочину та вчинення угод без наміру створення правових наслідків.

На момент укладення оспорюваних договорів чинного рішення про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь позивача не існувало, оскільки договори було укладено 02 квітня 2014 року, а рішення набуло чинності 21 травня 2014 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зазначає, що рішення набрало законної сили 26 березня 2014 року, а 21 травня 2015 року - дата видачи виконавчого листа. Отже, на час укладання спірних правочинів вже було рішення про стягнення заборгованості за договором позики.

За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області жоден з відповідачів в подарованому будинку не мешкає, що також свідчить про фіктивність договору дарування.

Договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами і дії ОСОБА_3 направлені на приховування майна від виконання за рахунок майна судового рішення про стягнення грошових коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували набрання чинності рішення суду на час укладання угод.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, а тому відсутність реєстраціїї відповідачів у подарованому будинку не свідчить про фіктивність правочину.

Позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність умислу як дарувальника за договором, так і обдаровуваних.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просить рішення суду залишити без змін.

Виконавчі листи про стягнення заборгованості видано 21 травня 2014 року, тобто майже за 3 роки до звернення позивача до суду із позовною заявою про визнання договорів дарування недійсними.

Суд апеляційної інстанції не може розглядати нові докази, додані до апеляційної скарги позивачем, оскільки вони не засвідчені у встановленому законом порядку та позивачем не наведено поважних причин їх неподання до суду першої інстанції, тим самим порушено принцип змагальності сторін, який закріплений у приписах ст. 12 ЦПК.

Вони мали дійсний намір отримати майно у власність, що підтверджується фактичною реалізацію таких намірів, оскільки право власності у встановленому законом порядку на житловий будинок перейшло до них.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і підтверджуєтеся матеріалами справи рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 22 січня 2014 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг за договором позики в сумі 1000670 гривень та судовий збір в сумі 3441 грн.

02 квітня 2014 року ОСОБА_3 укладено договори дарування житлового будинку за адресою: вул.Таверівка, 24 с.Таверівка Богодухівського району Харківської області на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_5, за якими останні набули у власність по 1/2 частині спірного житлового будинку.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання угод недійсними суд першої інстанції виходив з тих обставин, що підстав для визнання правочинів недійсним не вбачається.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнанняйого недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16.

Отже, позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

ОСОБА_1 не доведено обставини, які б вказували на те, що сторони оспорюваних правочинів на момент їх вчинення не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених правочинами, їхні дії були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Сам факт наявності рішення суду про стягнення заборгованості не є безумовною підставою для визнання правочинів не дійсними.

Посилання ОСОБА_1, що обдаровані особи не зареєстровані у спірному будинку, що на його думку свідчить про фіктивність правочину- безпідставне та судом не приймається.

Відповідно до ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, законом не передбачено обовязкової умови реєстрації у спірному майні у разі набуття права власності на нього та обмеження права власності у звязку з відсутністю такої реєстрації, а тому проживання відповідачів за іншою адресою не є підставою вважати правочин недійсним.

Право власності на спірне майно зареєстровано у встановленому законом порядку, дані відомості внесені до Державного реєстру речових прав.

За таких обставин вважати щодо відсутності волевиявлення на перехід у власність житлового будинку до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не можна.

Рішення ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 27 березня 2018 року залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2018 року.

Головуючий А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

ОСОБА_8