Справа № 523/7391/18
Провадження №2/523/3515/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2018 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі

головуючого судді - Сувертак І.В.

при секретарі - Вовкович І.В.

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду №5 в місті Одесі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»( 49126, м.Дніпро,просп.Праці,буд.2Т, ) до ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН №, АДРЕСА_1) про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення збитків, -

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Автокредит Плюс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просило застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - договору про надання фінансового лізингу від 05.02.2014 року, укладеного шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору №OD00A! від 05.02.2014 року, та стягнути з відповідача збитки в сумі 115 072,50,00 грн., які складаються з вартості втраченого автомобіля (реальних збитків) в сумі 67 000,00 грн. та неотриманих доходів (упущеної вигоди) в сумі 48 072,50 грн.; стягнути з відповідача судовий збір в сумі 1 762,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 05.02.2014 року між позивачем та відповідачем укладений договір фінансового лізингу шляхом приєднання відповідачем до публічного договору №OD00A!. Згідно з умовами цього договору відповідач отримав від позивача в лізинг транспортний засіб - автомобіль марки Peugeot Partner, 2006 року випуску, номер кузова/шасі: VF3GBWJYB96139776; реєстраційний номер: АA9486OЕ вартістю 67 000грн. та зобовязався сплачувати щомісячні платежі у строк та в розмірі, встановлених у додатку № 2 до договору, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору. Посилаючись на статті 215, 216, 220, 799, 806 ЦК України зазначав про нікчемність договору у звязку з недотриманням при укладенні вимоги про нотаріальне посвідчення договору та необхідність застосування реституції. У звязку з тим, що відповідач предмет лізингу втратив (викрадений), відповідач повинен відшкодувати позивачу реальні збитки в сумі 67 000,00 грн. та упущену вигоду в сумі 48 072,50 грн. л.с.2-7.

Представник позивача ОСОБА_2 (довіреність № 31/01/18-4 від 31 січня 2018р.) - в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.

Зважаючи на ці обставини, суд керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.ХІ.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визнає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішив спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обовязковим для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (статті 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є обєктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання прав на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмету позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 223,131 ЦПК України , розглянути справу за відсутності відповідача, який сповіщений належним чином, не з,явився, причин неявки суду не повідомив, а сторона позивача подала заяву в порядку ст.211 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

Позивач є власником автомобіля марки Peugeot Partner, 2006 року випуску, номер кузова/шасі: VF3GBWJYB96139776; реєстраційний номер: АA9486OЕ, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу САТ 644092 від 29.12.2013р. л.с.13.

05.02.2014 року позивач уклав з відповідачем договір про надання фінансового лізингу (далі - договір) шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до публічного договору №OD00A! л.с.10.

Відповідно до підпункту 14.1.1. пункту 14 заяви про приєднання, за цим договором позивач передав відповідачу в лізинг автомобіль згідно із специфікацією, викладеною в додатку № 1, а саме: автомобіль марки Peugeot Partner, 2006 року випуску, номер кузова/шасі: VF3GBWJYB96139776; реєстраційний номер: АA9486OЕ л.с.11.

У пункті 14.1.2. заяви про приєднання строк лізингу встановлений у 60 місяців з моменту підписання додатку 2, яким передбачено графік лізингових платежів.

Пунктом 14.1.3. заяви про приєднання передбачено, що лізингові платежі сплачуються щомісяця та включають платіж з відшкодування частини вартості предмету лізингу у розмірі згідно з додатком 2, якщо інше не зазначено в публічному договорі; відсотки за користування предметом лізингу в розмірі згідно з додатком 2, якщо інше не зазначено в публічному договорі; комісія за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу в розмірі згідно з додатком 2, якщо інше не передбачено в публічному договорі.

Пунктом 14.1.7 заяви про приєднання встановлено, що після прийняття позивачем рішення про надання фінансового лізингу відповідач вносить аванс у розмірі 11 600,00 грн.

Згідно з пунктом 14.3. заяви про приєднання відповідач щомісяця в період сплати сплачує позивачу платіж в розмірі 1 949,17 грн. та відшкодовує позивачу всі його витрати, повязані із виконанням договору, та які виникли протягом місяця, який передує поточному місяцю.

Укладений сторонами договір про надання фінансового лізингу нотаріально не посвідчувався.

Згідно Додатку № 2 до Договору зазначено детальний розпис згідно графіку обов'язкових щомісячних лізінгових платежів, які складаються з відшкодування частини вартості Предмету лізінгу, відсотків за користування предметом лізінгу (що складає 21% на рік) , комісії за проведення щомісячного моніторінгу Предмету лізінгу.

Договір виконувався сторонами.

Зокрема, предмет лізингу був фактично переданий позивачем відповідачу, що підтверджується специфікацією та актом приймання-передачі від 06.02.2014 року , згідно додатку № 1 до договору , л.с.11

На підставі вищенаведеного судом встановлена наявність між сторонами цивільно-правових відносин, які регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК України) і виникли у звязку з укладанням сторонами договору про надання фінансового лізингу, недотриманням вимоги про його нотаріальне посвідчення та завдання позивачу збитків внаслідок втрати (викрадення) предмету лізингу.

Статтею 806 ЦК України врегульовано, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду)з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України від 16 грудня 1997 року №723/97- ВР «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, у звязку з недотриманням сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення укладеного ними договору про надання фінансового лізингу від 05.02.2014 року, цей договір є нікчемним, що дає підстави для застосування статті 216 ЦК України.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15), від 19 жовтня 2016 року (справа № 6-1551цс16), від 18 січня 2017 року (справа № 6-648цс16).

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

У пункті 7 цієї постанови Верховного Суду України роз'яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 18січня 2017року у справі № 6-648цс16, що є обовязковим для врахування судом на підставі частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).

Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об'єкт лізингу, яким він користувався.

Згідно з п.п. 6.2.5 п.6.2. Договору фінансового лізингу, лізингодавець зокрема зобовязується, забезпечити безперешкоднии? доступ представникам Лізингодавця до Предмета лізингу для проведення інспектування Предмета лізингу та и?ого наявність за останньою адресою базування, повідомленою лізингоодержувачем Лізингодавцю згідно умов цього Договору на час проведення інспектування, призначении? Лізингодавцем.

Згідно з п.п. 6.3.1, 6.3.2 п.6.3. Договору фінансового лізингу Лізингодавець зокрема, має право: здіи?снювати контроль за дотриманням лізингоодержувачем умов даного Договору; перевіряти стан Предмета лізингу в робочии? час, а також інспектувати умови и?ого експлуатаціі?. Про таку інспекцію лізингодавець повідомляє лізингоодержувача в письмовіи? формі, засобами електронного звязку або в іншии? спосіб на розсуд лізингодавця, за 3 (три) дні до і?і? проведення.

З Акту інспектування від 15.05.2018 року л.с.41, вбачається, що позивач відповідно до вказаних пунктів договору, пропонував відповідачеві надати предмет лізингу для проведення інспектування. В обумовлений час, відповідачем автомобіль надано не було, натомість повідомлено, що на початку 2015р. автомобіль, який був переданий йому за договором фінансового лізингу №OD00A! від 05.02.2014р., у нього був викрадений.

Факт викрадення та знаходження автомобіля в розшуку, підтверджується інформацією з Розшукового обліку МВС України, яка роздрукована з офіційного сайту Міністерства внутрішніх справ України (https://wanted.mvs.gov.ua/searchtransport/result/)

Суд приходить до висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт того, що предмет лізингу наданий в користування, втрачений відповідачем.

За таких обставин, враховуючи вимоги ст. 216 ЦК України, відповідно до якої кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача вартості втраченого автомобіля (реальні збитки) в розмірі 67 000грн. підлягають задоволенню.

Вимога позивача про стягнення з відповідача збитків (упущена вигода) також підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 216 ЦК України якщо у звязку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків, вони підлягають відшкодуванню винною особою.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене є упущеною вигодою.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 623 ЦК України.

Встановлено, що неправомірними діями відповідача позивачеві завдано збитки (упущена вигода), оскільки позивач не отримав доходи, які планував отримати від передачі автомобіля в лізинг.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення збитків та відповідність вимог чинному законодавству та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача упущену вигоду у розмірі 48 072,50грн., яка обчислюється за формулою:

Упущена вигода = кількість місяців х вартість автомобіля х ставка відсотків (21% річних/ 12міс. = 1,75%)/ 100.

Упущена вигода - 41 х 67 000 грн. х 1,75% / 100 = 48 072,50грн.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Що стосується вимоги позивача про відшкодування судових витрат, понесених позивачем у зв'язку з розглядом справи, вона підлягає задоволенню у звязку з наступним.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розуміють: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, законодавець пов'язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із здійсненням даних витрат стороною у справі.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, понесення ТОВ «Автокредит Плюс» вказаних витрат на правничу професійну допомогу в розмірі 4 000 грн. підтверджується: договором про надання юридичних послуг № 1 від 02 квітня 2018 року л.с. 38-39, Додатком № 1 до Договору про надання юридичних послуг № 1 від 02.04.2018 року л.с.40, розрахунком наданої професійної правничої допомоги по адвокатській справі № 46 від 22.05.2018 року (ОСОБА_1О.), який складає 4 000 грн. л.с.42, актом приймання-передачі виконаних робіт за договором про надання юридичних послуг № 1 від 02.04.2018 року від 22.05.2018 року л.с.41, Довідкою № 01-АК від 22.05.2018 року про надходження коштів за договором про надання юридичних послуг № 1 від 02.04.2018 року, відповідно до якої на розрахунковий рахунок Компанії (адвокатське обєднання Пільх та Партнери) від клієнта (ТОВ «Автокредит Плюс») надійшли грошові кошти у сумі 4 000 грн. за супроводження справи № 46 л.с.43-45.

Позивачем доведено понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 4 000 грн., і в цій частині підлягають задоволенню.

Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність заявлених вимог позивача та про задоволення останніх в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, то на підставіст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1 762 грн., що підтверджено платіжним дорученням л.с.1.

Керуючись ст.ст. 10-13,18, 76,141,223,131, 247, 263-265, 280-281,354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»( 49126, м.Дніпро,просп.Праці,буд.2Т, ) до ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН №, АДРЕСА_1) про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення збитків- задовольнити.

Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину Договору про надання фінансового лізингу від 05.02.2014р., укладеного шляхом підписання Заяви про приєднання до публічного договору №OD00A! від 05.02.2014 року.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1, м. Одеса, вул. Кап. КузнецоваАДРЕСА_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (ЄДРПОУ: 34410930, м. Дніпро, просп. Праці, буд.2Т) вартість втраченого автомобіля (реальні збитки) в розмірі 67 000 (шістдесят сім тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1, м. Одеса, вул. Кап. КузнецоваАДРЕСА_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (ЄДРПОУ: 34410930, м. Дніпро, просп. Праці, буд.2Т) неотримані доходи (упущена вигода) в розмірі 48 072,50 грн. (сорок вісім тисяч сімдесят дві гривні 50 коп.) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1, м. Одеса, вул. Кап. КузнецоваАДРЕСА_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (ЄДРПОУ: 34410930, м. Дніпро, просп. Праці, буд.2Т) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1, м. Одеса, вул. Кап. КузнецоваАДРЕСА_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (ЄДРПОУ: 34410930, м. Дніпро, просп. Праці, буд.2Т) судовий збір в розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м. Одеси.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі проголошення у судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин рішення суд повідомляє, коли буде складно повне рішення.

Складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів (ч.6ст259 ЦПК України).

Повний текст рішення складено 13 грудня 2018 року.

Суддя І.В. Сувертак