Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 336/2021/16-ц

провадження № 61-6962св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2016 року у складі судді Щасливої О. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року у складі колегії суддів: Сапун О. А., Краснокутської О. М., Пільщик Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 05 червня 2008 року № ЗП-050608А.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року, відмовлено ОСОБА_1, ОСОБА_2 у відкритті провадження у справі.

Ухвали судів попередніх інстанцій мотивовано тим, що вже є рішення суду, яке набрало законної сили, у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2 просять скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду про наявність правових підстав для відмови у відкритті провадження у справі є помилковими та зроблені на підставі неповного з'ясування фактичних обставин у справі. Обґрунтування вказаного позову містять посилання на наявність судових рішень, якими позивачам відмовлено у задоволенні заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні, що унеможливлює по суті реалізацію ними способу захисту своїх прав, про що зазначалось у рішенні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2014 року. Наведене вище в указаному рішенні слугувало підставою для відмови у позові.

Таким чином, судами не було досліджено матеріально-правові вимоги позову та їх обґрунтування, унаслідок чого безпідставно постановлено і залишено без змін ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, що по суті порушує конституційне право особи на судовий захист.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 29 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Згідно із підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2018 року зазначену цивільну справу призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2014 року (справа № 336/678/14-ц) позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором про відступлення права вимоги за кредитним договором залишено без задоволення.

У квітні 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 05 червня 2008 року № ЗП-050608А.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року, відмовлено ОСОБА_1, ОСОБА_2 у відкритті провадження у справі.

На обґрунтування відмови у відкритті провадження у справі суди вказали на наявність рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2014 року, яким вже вирішено спір між тими ж самими сторонами, із тих самих підстав і предмету, і яке набрало законної сили.

Колегія суддів погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Згідно із пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов'язковість судового рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України; та практику Суду як джерело права.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип остаточності рішень суду і юридичної визначеності (принцип res judicata). Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Brumarescu v. Romania» («Брумареску проти Румунії») від 28 жовтня 1999 року (п. 61).

Діяльність суду при здійсненні судочинства в цивільних справах відбувається у чіткій послідовності, визначеній нормами ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 122 ЦПК України 2004 року суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Відмова від позову не позбавляє другу сторону права пред'явити такий самий позов до особи, яка відмовилась від позову.

У абзаці 4 пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що суддя вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з підстав, передбачених законом. Не допускається відмова у відкритті провадження у справі з мотивів недоведеності заявленої вимоги, відсутності доказів, пропуску позовної давності та інших непередбачених законом підстав.

Перелік підстав для відмови у відкритті провадження у справі визначений у статті 122 ЦК України 2004 року, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Таким чином, зазначена у пункті 2 частини другої статті 122 ЦПК України 2004 року підстава для відмови у відкритті провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті, а тому наявність у тотожному спорі рішення суду, що набрало законної сили, є перешкодою для повторного звернення до суду з таким самим позовом.

Враховуючи те, що у даному випадку спір між сторонами остаточно вирішено судом, повторне звернення позивачів до суду з указаним позовом не допускається.

Позови вважаються тотожними лише у випадку, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави. У разі зміни хоча б одного з цих елементів позови не вважаються тотожними і суд не вправі відмовити у відкритті провадження по справі.

Відмінності у змісті обґрунтування позову та розмірі суми, яка підлягає стягненню, не змінюють предмет позову та підстави його пред'явлення.

Звертаючись до суду як з попереднім, так і з указаним позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обґрунтовували свої вимоги порушенням відповідачами їхніх прав у зв'язку з невиконанням останніми обов'язків з погашення заборгованості за кредитним договором від 05 червня 2008 року № ЗП-050608А, право вимоги за яким позивачі набули на підставі укладеного 08 травня 2012 року договору про відступлення права вимоги.

Таким чином, предмет спору, підстави звернення до суду, а також суб'єктний склад осіб у обох випадках є однаковими.

Аргументи заявника щодо розбіжності у ціні позову та наявності судових рішень, якими позивачам відмовлено у задоволенні заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні, не змінюють предмет спору та підстави його виникнення, а тому колегією суддів відхиляються.

Заявники посилалися у касаційній скарзі також на постанову Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1133цс15, у якій, на їхню думку, колегія суддів дійшла протилежного висновку.

Предметом позовів у цій справі була вимога про визнання незаконними та скасування постанови і наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Однак підстави двох заявлених позовів не були тотожними, оскільки стосувалися різних підстав і обставин звільнення. Саме тому Верховний Суд України вказав, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року.

Водночас, у справі, що переглядається, підстави звернення до суду з позовом є аналогічними, тому що випливають зі змісту одних і тих самих договорів: кредитного договору від 05 червня 2008 року № ЗП-050608А та договору про відступлення права вимоги за кредитним договором від 08 травня 2012 року.

Зазначення іншої суми неустойки не вказує на істотні відмінності позовних вимог, оскільки не змінює її правової природи та підстави її виникнення.

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю. В. Черняк