Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 162/415/17

провадження № 61-11154 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Стрільчука В. А.,

Суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1, представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Волинської області від 27 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Осіпука В. В., Матвійчук Л. В., Русинчука М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2, ОСОБА_3, з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. У процесі розгляду справи судом до участі у справі залучено як співвідповідачів

ОСОБА_4 та ОСОБА_5

На обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що з 1993 року до

06 березня 2012 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_4 У період шлюбу ними придбано автомобіль Фольксваген Кадді, 2006 року випуску, який зареєстровано за ОСОБА_4

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 07 квітня 2015 року автомобіль Фольксваген Кадді, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1,визнано спільною сумісною власністю подружжя, та визначено за кожним право власності на 1/2 частину автомобіля.

07 квітня 2015 року ОСОБА_4, без його згоди, продала зазначений автомобіль своїй матері - ОСОБА_5, яка у подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 20 липня 2015 року відчужила його ОСОБА_2

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року договір купівлі-продажу спірного автомобіля, укладений між ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 у формі довідки-рахунку від 07 квітня 2015 року, визнано недійсним.

Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог,

ОСОБА_1 просив витребувати у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь та ОСОБА_4 спірний автомобіль разом із правовстановлюючими документами та ключами, з вказівкою про те, що зазначене судове рішення є підставою для внесення відповідних записів про державну реєстрацію права власності на автомобіль за співвласниками на праві спільної часткової власності по 1/2 частці - ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 27 вересня

2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 автомобіль Фольксваген Кадді, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, разом з правовстановлюючими документами на нього та ключами, що належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частині ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3 76 450,00 грн вартості автомобіля Фольксваген Кадді, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, придбаного за договором купівлі - продажу автомобіля від 20 липня 2015 року.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 320,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі

320,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 не мала права без згоди ОСОБА_1 відчужувати належний їм на праві власності автомобіль. Оскільки автомобіль вибув із власності позивача не з його волі, перший договір купівлі-продажу цього автомобіля визнано недійсним, автомобіль відповідно до положень статті 388 ЦК України підлягає витребуванню у кінцевих набувачів. Ураховуючи, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_2 є добросовісними набувачами, суд дійшов висновку, що на їх користь з продавця підлягає стягненню сума понесених витрат на купівлю спірного автомобіля.

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 27 грудня 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 27 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 704,00 грн на відшкодування понесених нею витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 01 лютого 2018 року відмовлено у задоволенні заяв представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6, ОСОБА_4 про винесення додаткової постанови щодо розподілу судових витрат в частині відшкодування витрат на правову допомогу.

У лютому 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1, у якій заявник просив скасувати постанову Апеляційного суду Волинської області від 27 грудня 2017 року та залишити у силі рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 27 вересня 2017 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 обгрунтована тим, що спірний автомобіль було відчужено ОСОБА_4 без його згоди, чим були порушені його права, як співвласника цього майна. При цьому ОСОБА_4 відмовилась від свого права власності на автомобіль та не бажає спільно з ним користуватись автомобілем, а тому зазначене майно підлягає витребуванню на підставі статті 388 ЦК України

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Волинської області від 27 грудня 2017 року.

У березні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6, у якій заявник просила змінити постанову Апеляційного суду Волинської області від 27 грудня 2017 року у частині розподілу судових витрат та стягнути з ОСОБА_1 на користь

ОСОБА_2 12 000,00 грн на відшкодування витрат на правову допомогу.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не вирішив питання про розподіл судових витрат, зокрема щодо понесених ОСОБА_2 витрат на правову допомогу, заява про відшкодування яких, разом із відповідним розрахунком була подана до суду першої інстанції, та безпідставно відмовив в постановленні додаткового судового рішення у цій частині.

Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на постанову Апеляційного суду Волинської області від 27 грудня 2017 року.

У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_4, у якій заявник просила змінити постанову Апеляційного суду Волинської області від 27 грудня 2017 року у частині розподілу судових витрат та стягнути з

ОСОБА_1 на її користь всю суму понесених нею витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 544,95 грн.

Касаційна скарга ОСОБА_4 обгрунтована тим, що суд апеляційної інстанції помилково стягнув на її користь лише 704,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги, тоді як фактично вона сплатила судовий збір у розмірі 1 544,95 грн (704,00 грн + 840,95 грн).

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4на постанову Апеляційного суду Волинської області від 27 грудня 2017 року.

Ухвалами Верховного Суду від 05 квітня 2018 року та від 11 липня 2018 року справу за касаційними скаргами ОСОБА_1, представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Волинської області від 27 грудня 2017 року призначено до судового розгляду.

У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1, обгрунтований тим, що при купівлі спірного автомобіля у відповідних реєстрах не було жодних обмежень щодо розпорядження зазначеним майном, всі односельчани знали, що автомобіль є власністю

ОСОБА_5 Застосування статті 388 ЦК України до спірних правовідносин є безпідставним, оскільки ОСОБА_4, як його співвласник, розпорядилась автомобілем на власний розсуд. Позивачеві належить 1/2 частина у праві власності на автомобіль, що не може бути виділена, оскільки він є неподільною річчю, а тому ОСОБА_1 має право на стягнення компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобіля із другого із подружжя.

Також у квітні 2018 року надійшов відзив ОСОБА_4 на касаційну скаргу ОСОБА_1, у якому вона зазначила, що спірний автомобіль був переданий її матері ОСОБА_5 на усунення наслідків нікчемного правочину, оскільки договір дарування грошових коштів, укладений між ними 10 жовтня 2011 року, не був нотаріально посвідчений. Позивач має право власності лише на 1/2 частину спірного авто, що є неподільним майном, а тому він не може бути витребуваний на його користь.

У червні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6, обгрунтований тим, що суд першої інстанції здійснив розподіл судових витрат, рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 не оскаржувала. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 вимог про стягнення судових витрат на правову допомогу не заявляла, а тому апеляційний суд правильно вирішив питання про розподіл судових витрат лише відносно ОСОБА_4, яка подавала апеляційну скаргу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг та відзивів, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, касаційні скаргипредставника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 та ОСОБА_4 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з

1993 року по 06 березня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання ними придбано автомобіль Фольксваген Кадді, 2006 року випуску, який зареєстровано на ОСОБА_4

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 07 квітня 2015 року автомобіль Фольксваген Кадді, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, визнано спільною сумісною власністю подружжя. В порядку поділу цього майна визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності по 1/2 частці за кожним.

ОСОБА_4 продала спірний автомобіль за довідкою - рахунком від 07 квітня 2015 року своїй матері ОСОБА_5, яка 23 липня 2015 року за договором купівлі-продажу продала його ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року визнано недійсним договір купівлі-продажу від 07 квітня 2015 року автомобіля Фольксваген Кадді, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

ОСОБА_1 обгрунтовував позовні вимоги тим, що спірний автомобіль вибув із його власності поза його волею, перший правочин, за яким відбулося його відчуження визнано судом недійсним, а тому він має право на витребування автомобіля у добросовісних набувачів на підставі статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об'єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

За віндикаційним позовом може бути витребувана лише індивідуально визначена річ, оскільки призначенням такого позову є повернення лише того майна, яке було у власності особи.

Підставою віндикаційного позову є обставини, що підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, тобто факти, які доводять право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його в натурі у відповідача.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року встановлено, що автомобіль Фольксваген Кадді, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, власником 1/2 частини якого є ОСОБА_1, був відчужений на користь ОСОБА_5 без його згоди. Зазначені обставини відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України є преюдиційними, а тому не підлягають доказуванню.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 є власником лише 1/2 частини спірного автомобіля, який є неподільним, і належна йому частка у цьому майні не може бути виділена в натурі, при тому, що інший його власник - ОСОБА_4 відчужила автомобіль з власної волі, законним та обгрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Оскільки автомобіль був відчужений ОСОБА_4, поза волею іншого співвласника, позивач не позбавлений права на відповідну грошову компенсацію вартості відчуженого майна.

Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_4 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 про неправильний розподіл апеляційним судом судових витрат при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд змінює розподіл судових витрат.

На виконання вимог частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України та ураховуючи наявність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судових витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги.

Разом з тим, стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,00 грн, апеляційний суд не урахував, що на виконання ухвали суду від 26 жовтня 2017 року про усунення недоліків при поданні апеляційної скарги в частині сплати судового збору, нею було сплачено ще 840, 95 грн.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат апеляційний суд також не урахував заяву ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на її користь витрат на правову допомогу у розмірі 12 000,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з частиною першою статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача (пункт 2 частини другої статті 141 ЦПК України).

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, потребує доказуванню. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим (рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, не урахував необхідність розподілу витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем ОСОБА_2, про що вона заявляла в суді першої інстанції, не перевірив та не надав відповідну правову оцінку наданих нею доказам щодо розміру понесених нею таких витрат. Після ухвалення оскаржуваного судового рішення, суд відмовив у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 про ухвалення додаткової постанови у справі, посилаючись на те, що питання про розподіл судових витрат ним було вирішено.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує, що справа тривалий час розглядається у суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним власного рішення в частині розподілу судових витрат.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції в частині розгляду позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1

Рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення питання про відшкодування судового збору ОСОБА_4 та в частині вирішення питання ОСОБА_2 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу підлягає скасуванню з направленням справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки суд не встановив фактичних обставин, не перевірив і не надав відповідну правову оцінку наданим доказам щодо понесених зазначеними відповідачами судових витрат, у зв'язку з чим в силу положень статті 411 ЦПК України справа у цій частині підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав не дослідження судом доказів.

Керуючись статтями 409, 410, 411, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Волинської області від 27 грудня 2017 року в частині розподілу судових витрат скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння в частині вирішення питання розподілу судових витрат направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині постанову Апеляційного суду Волинської області від 27 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик