Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 463/2420/16-ц

провадження № 61-18806св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротуна В. М., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2017 року у складі суддів: Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6 про стягнення коштів за договором.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 зазначала, що 05 квітня 2012 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір про участь батька у додаткових витратах на дитину. Враховуючи, що відповідач не виконав пункт 4 вказаного договору, згідно якого взяв на себе зобов'язання оплачувати впродовж періоду навчання дитини у вищому навчальному закладі щорічні платежі в розмірі 79 879 грн за кожен рік навчання доньки, просила суд стягнути з відповідача на її користь 79 879 грн за навчання дитини.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 серпня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач повністю виконав своє зобов'язання за договором про участь батька у додаткових витратах на дитину.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2017 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивача 79 879 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач не виконав у повному обсязі зобов'язання передбачені договором про участь батька у додаткових витратах на дитину.

09 лютого 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2017 року, у якій він просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 серпня 2016 року. Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку про невиконання в повному обсязі зобов'язань передбачених договором про участь батька у додаткових витратах на дитину.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано з Личаківського районного суду м. Львова зазначену справу, зупинено виконання рішення апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2017 року зазначена справа призначена до розгляду.

07 травня 2017 року зазначена справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

13 травня 2017 року від ОСОБА_4 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_5, які мотивовані тим, що рішення апеляційного суду є законне та обгрунтоване, оскільки ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 березня 2018 року вказана справа передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою та другою статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення касаційної скарги.

Суди встановили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

05 квітня 2012 року сторони уклали договір про участь батька у додаткових витратах на дитину (далі - договір).

Договір підписаний сторонами особисто у присутності нотаріуса та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу.

Пунктом 2 договору передбачено, що батько зобов'язується брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані її навчанням у вищому навчальному закладі, починаючи з 01 вересня 2013 року. Додаткові витрати на дитину забезпечуються шляхом внесення батьком разово та наперед на депозитний рахунок, відкритий матір'ю дитини в ПАТ КБ «Фінансова ініціатива», коштів у сумі 78 281,42 грн, що за курсом купівлі-продажу іноземної валюти, встановленим на 05 квітня 2012 року Національним банком України, є еквівалентом суми 9800 доларів США.

Відповідно до абзацу 3 пункту 4 договору батько зобов'язується оплатити впродовж періоду навчання дитини у вищому навчальному закладі суму у розмірі 79 879,00 грн, що за курсом купівлі-продажу іноземної валюти, встановленого 05 квітня 2012 року Національним банком України, є еквівалентом суми 10 000 доларів США, рівними частинами за кожен рік навчання.

Відповідач передав позивачу 200 доларів США для відкриття депозитного рахунку в ПАТ КБ «Фінансова ініціатива», а 05 квітня 2012 року вніс на цей рахунок 9800 доларів США, що визнано сторонами.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 посилалась на те, що відповідач виконав зобов'язання за пунктом 2 договору, проте не виконав своїх зобов'язань, передбачених пунктом 4 договору, та просила стягнути з нього 79 879,00 грн.

Згідно пункту 5 договору сторони визнали, що умови договору повною мірою відповідають їх дійсному та вільному волевиявленню.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_5 передав позивачу 200 доларів США для відкриття депозитного рахунку в ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» та в подальшому вніс на цей рахунок 9800 доларів США, та виходячи зі змісту договору, дійшов висновку про те, що відповідач повністю виконав своє зобов'язання, передбачене договором про участь батька у додаткових витратах на дитину, а тому підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 відсутні.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4, правильно виходив з того, що пункт 2 та пункт 4 договору є різними за своїм змістом, та відповідач не виконав своїх зобов'язань, визначених пунктом 4 договору, проте не взяв до уваги, що відповідно до абзацу 3 пункту 4 договору батько зобов'язується оплатити впродовж періоду навчання дитини у вищому навчальному закладі, 79 879 грн рівними частинами за кожен рік навчання.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму, визначену абзацом 3 пункту 4 договору, суд апеляційної інстанції не встановив обставини, які мають значення для вирішення спору, а саме: чи навчається дитина сторін у вищому навчальному закладі та чи продовжує чи завершила його, якщо продовжує, то який рік навчається, якими саме рівними частинами з урахуванням кількості років навчання відповідач мав виконати своє зобов'язання за пунктом 4 договору.

Порушення судом норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що згідно пункту 1 частини третьоїстатті 411 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий апеляційний розгляд.

Ураховуючи, що рішення апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2017 року, виконання якого зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 лютого 2017 року підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, передбачені статтею 436 ЦПК підстави для його відновлення відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду Львівської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.М. Коротун

В. П. Курило