Постанова

Іменем України

12 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 369/5099/16-ц

провадження № 61-19980св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: АнтоненкоН. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2016 року в складі судді Дубас Т. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 квітня 2017 року в складі колегії суддів: Суханової Є. М., Данілова О. М., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «Банк Кредит Дніпро», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просило в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором від 02 червня 2008 року № 020608-К/1 (далі - кредитний договір), укладеним між сторонами, звернути стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку загальною площею 0,0704 га кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована у с/т «Чайка-2» Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області шляхом визнання за ПАТ «БанкКредит Дніпро» права власності на вказане майно.

Позовна заява мотивована тим, що 02 червня 2008 року закрите акціонерне товариство комерційний банк «Кредит-Дніпро», правонаступником якого є ПАТ «БанкКредит Дніпро», та ОСОБА_5 уклали кредитний договір на суму 45 тис. дол. США.

В забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором 02 червня 2008 року ПАТ «БанкКредит Дніпро» та ОСОБА_5 уклали іпотечний договір № 020608-1/1, за умовами якого ОСОБА_5 передав ПАТ «Банк Кредит Дніпро» в іпотеку земельну ділянку загальною площею 0,0704 га кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована у с/т «Чайка-2» Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Відповідач умови кредитного договору не виконував, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 27 травня 2016 року становить 2 456 865,81 грн, у зв'язку з чим у позивача як іпотекодержателя виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно зі звітом ТОВ «Ако-Експерт» від 08 лютого 2016 року ринкова вартість земельної ділянки становить: 647 745,82 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Банк Кредит Дніпро» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач обрав спосіб судового захисту, який не передбачений законом чи договором, оскільки задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання питання звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 12 квітня 2017 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій 03 травня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Банк Кредит Дніпро» просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 квітня 2017 року, і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, оскільки постановлені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Обраний позивачем спосіб захисту є правильним та відповідає нормам діючого законодавства України В силу статті 37 Закону України «Про іпотеку» та умов укладеного між сторонами договору іпотеки на підставі частини другої статті 16 ЦК України банк має право вимагати звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності в судовому порядку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Києво-Святошинського районного суду Київської області.

04 липня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_5 на касаційну скаргу мотивовані тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що 02 червня 2008 року між ЗАТ КБ «Кредит-Дніпро», правонаступником якого є ПАТ «Банк Кредит Дніпро», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 020608-К/1, за умовами якого відповідач отримав 45 тис. дол. США зі строком повернення до 02 червня 2013 року та сплатою 16 % річних.

З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором 02 червня 2008 року між сторонамиукладено іпотечний договір № 020608-1/1, за умовами якого ОСОБА_5 передав банку в іпотеку земельну ділянку загальною площею 0,0704 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована у с/т «Чайка-2» Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

ОСОБА_5 не виконує належним чином умови кредитного договору, в наслідок чого станом на 27 травня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 2 456 865,81 грн.

Пунктом 4.1 іпотечного договору передбачено декілька способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або на інших підставах, передбачених цим договором.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки, заставодержатель має право на свій розсуд обрати один із способів звернення стягнення, в тому числі, вступити у право власності на предмет іпотеки (пункт 4.2 договору іпотеки).

Згідно з пунктом 4.3 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки може бути вирішене позасудовим врегулюванням на підставі цього договору, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, тобто набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за вартістю визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності визначеним іпотекодержателем, при цьому цей договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, а права та вимоги третіх осіб на предмет іпотеки, набутий у власність іпотекодержателем, мають нижчий пріоритет, ніж вимога іпотекодержателя, втрачають чинність.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто, для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15. Підстав для відступу від зазначеного правого висновку не убачала і Велика Палата Верховного Суду, зазначивши у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ «Банк Кредит Дніпро».

Доводи касаційної скарги ПАТ «Банк Кредит Дніпро», які ґрунтуються на тому, що банк має право в разі порушення умов кредитного договору вимагати в судовому порядку визнання за ним права власності на майно, передане в іпотеку, не заслуговують на увагу, спростовуються встановленими судами фактичними обставинами справи та положеннями законодавства.

В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат