Справа № 130/2141/17
Провадження № 22-ц/801/357/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А. М.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 рокуСправа № 130/2141/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Рибчинського В.П., Голоти Л.О.,

за участі секретаря судового засідання Топольської В.О., представника скаржника, позивача Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» Ткача Ю.А., представника відповідачки ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6, розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовно-го провадження, у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових за-сідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до

ОСОБА_7, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтере-

сах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ОСОБА_9 про виселення без надання іншого житлового примі-

щення,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» адвоката Крапівцевої Олени Олександрівни на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 жовтня 2018 ро-ку, ухвалене в приміщенні суду в м. Жмеринка Вінницької області за голову-вання судді Заярного А.М.,

В С Т А Н О В И В:

12 вересня 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» ( далі - ПАТ КБ «Приватбанк» ) звернулося у Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та інтересах двох неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про виселення без надання іншого житло-вого приміщення, посилаючись на наступні обставини. 04 жовтня 2016 року у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі дого-вору іпотеки від 29 травня 2008 року, посвідченого у нотаріальному порядку та зареєстрованого у державному реєстрі за № 2559, банк отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 за-гальною площею 37,7 кв.м. У цій квартирі мешкають відповідачі у справі. Стат-тею 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що після прийняття рішен-ня про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житло-ве приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власни-ка добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жит-ловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Банк направляв відповідачам письмову вимогу про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак законні вимоги відповіда-чами не виконані, тому банк вимушений звернутися в суд з даним позовом, просив останній задоволити ( т. 1, а. с. 3-5, 101-104, 131-133, 156-157 ).

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 травня 2018 року ( т.1, а. с. 150 ) на задоволення заяви представника позивача По-ліщук Т.В. вимоги до відповідачів ОСОБА_11, ОСОБА_12 залишені без розгляду.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 жовтня 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено ( т.1, а. с. 236-240 ).

Не погоджуючись з ухваленим 12 жовтня 2018 року рішенням суду першої інстанції, представник АТ КБ «Приватбанк» Крапівцева О.О. оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову банку у повному обсязі. Скаржниця зазначає, що згід-но з рішенням Єдиного акціонера банку від 21 травня 2018 року № 519 тип по-зивача змінений з публічного на приватне акціонерне товариство; найменуван-ня банку змінене на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», який є правонаступником усіх прав та обов'язків ПАТ КБ «Приватбанк», про що вказано в підпункті 1.7 Статуту АТ КБ «Приватбанк». Стосовно оскаржува-ного судового рішення скаржниця посилається на його незаконність, вважає да-не рішення ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеності обставин, що мають значення, невідповідності виснов-ків суду обставинам справи.

18 грудня 2018 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк», де представник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 вказує на безпідставність, необгрунтованість апеляційної скарги банку. Судом першої інстанції встановлено та не оспорювалося позивачем, що квартира АДРЕСА_1, у якій прожива-ють відповідачі, перебувала у власності ОСОБА_5 ще до укладення іпотечно-го договору. Відтак виселення відповідачів з цього помешкання має відбувати-ся лише за умови надання їм іншого постійного житлового приміщення. Оскіль-ки банк у своєму позові не зазначив приміщення, у яке підлягають виселенню відповідачі, а віднайдення такого приміщення не є обов'язком суду, останній правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на апеля-ційну скаргу представників сторін у справі, їхніх адвокатів, дослідивши матері-али справи, проаналізувавши наявні в ній докази в їх сукупності, перевіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга представнка АТ КБ «Приватбанк» задоволенню не підлягає.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, є законним та обґрунтованим.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що згідно даних Держав-ного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на неру-хоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна АТ КБ «Приватбанк» на підставі договору іпотеки від 29 травня 2008 року на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 загальною площею 59,8 кв.м. У цьому помешканні зареєстровані та фактично проживають відповідачі у справі - сім'я ОСОБА_5, у складі якої є двоє дітей 2000 та 2008 року народження. 19 липня 2017 року АТ КБ «Приватбанк» направив відповідачам претензію від 11 липня 2017 року з вимогою добровільно звільнити займане приміщення, од-нак сім'я ОСОБА_5 вимоги власника квартири протягом визначених тридцяти днів не виконала.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги твердження представника банку про те, що саме держава зобов'язана надати відповідачам у зв'язку з виселен-ням з іпотечного житла інше житлове приміщення, оскільки така позиція не грунтується на вимогах Закону.

Посилаючись на норми статті 575, 589, 590 ЦК України, Закону України «Про іпотеку», статтю 109 ЖК УРСР, проаналізувавши вказані правові норми, суд дійшов висновку про те, що у разі звернення в судовому порядку стягнення на іпотечне майно та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного житла, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, застосуванню підлягають положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 109 ЖК УРСР. Правова позиція щодо цього питання викладена у постанові Верховного Суду від 06 бе-резня 2018 року у справі № 303/1590/15-ц.

Судом встановлено та не оспорюється учасниками справи, що квартира АДРЕСА_1, яка відпові-дачкою ОСОБА_5 була передана в іпотеку банку, не була придбана за рахунок кредитних коштів. Це підтверджується свідоцтвом про право власності на жит-ло від 10 березня 1994 року та договором купівлі-продажу від 23 травня 2008 року 3/4 частин помешкання, з яких убачається, що квартира, з якої позивач просить виселити відповідачів, була набута нею у власність до укладення 29 травня 2008 року кредитного договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5

З'ясувавши фактичні обставини справи, які стосуються предмету доказуван-ня, оцінивши, проаналізувавши докази у справі, суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог банку. Виселення відповідачів з іпотечного житла за наявних обставин можливе лише з наданням їхній сім'ї іншого житлового приміщення, котре повинно бути зазначене у судовому рішенні.

Колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, який ухвалив законне, обгрунтоване рішення.

Оскаржуючи рішення суду від 12 жовтня 2018 року, представник банку Кра-півцева О.О. посилається на те, що банк не є стороною правовідносин стосовно надання відповідачам іншого житлового приміщення в контексті статті 109 ЖК УРСР, яка покладає на суд обов'язок зазначити у рішенні таке житлове примі-щення, яке має бути надане відповідачам. При цьому права банку як власника житлового приміщення порушені та підлягають захисту шляхом виселення ко-ристувачів цього житла. Крім цього скаржниця підкреслює, що частина друга статті 109 ЖК УРСР регламентує питання користування житловими приміщен-нями у будинках державного та громадського житлового фонду, а предмет іпо-теки був приватною власністю відповідачки ОСОБА_5, що виключає обме-ження власнику розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Доводи апеляційної скарги представника АТ КБ «Приватбанк» не можна ви-знати такими, що заслуговують на увагу, вони не є достатніми, суттєвими для задоволення скарги та скасування правильного, об'єктивного судового рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права. Ці доводи супе-речать реальному стану речей, є, фактично, тлумаченням норм матеріального права на свою користь, свідчать про незгоду з висновками суду першої інстан-ції, викладеними в оскаржуваному судовому рішенні.

Стосовно тієї позиції скаржниці, що позивач не має жодного відношення до визначення іншого житлового приміщення для відповідачів у випадку задово-лення його позовних вимог про виселення, а це є обов'язком держави та суду, то суд першої інстанції вірно вказав про невідповідність таких тверджень вимо-гам закону. Щодо застосування до наявних між сторонами у справі правовідно-син норм матеріального права, то належить визнати поверхневість, формаль-ність підходу представника банку як скаржника у справі до ситуації; такий під-хід не можна визнати ані законним, ані справедливим. Правове підґрунтя про-цедури виселення громадян із займаного жилого приміщення у зв'язку із звер-ненням стягнення на останнє, яке передане в іпотеку, урегульоване саме норма-ми статті 109 ЖК УРСР, де чітко визначені підстави та порядок вирішення по-рушеного питання.

Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним су-дом, який переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції зали-шає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матері-ального та процесуального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК Украї-ни, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» адвоката Крапівцевої Олени Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 жов-тня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складений 21 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач: Т.О. Денишенко

Судді: В.П. Рибчинський

Л.О. Голота