ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1325/18 Справа № 208/4863/17 Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т.П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення незаконним, зміну формулювання підстав звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення незаконним, зміну формулювання підстав звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, мотивуючи його тим, що працювала у ФОП ОСОБА_2 на посаді продавця-консультанта та 03 травня 2017 року подала заяву про звільнення її за власним бажанням, яка була завізована відповідачем. За умови перебування з 04 травня 2017 року по 31 травня 2017 року у відпустці, і враховуючи, що саме 31 травня 2017 року є останнім днем її праці, відповідач повинен був її звільнити саме 31 травня 2017 року.

Вказувала, що під час знаходження у відпустці вона змінила свою позицію щодо підстав звільнення та написала заяву про звільнення з підстав передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України, яку направила на адресу ФОП ОСОБА_2 поштою, та в період з 31 травня 2017 року, розуміючи що вона звільнена з посади, до місця роботи не прибувала, не отримувала трудової книжки, а телефонувала до ФОП ОСОБА_2 та цікавилась, коли вона може приїхати та забрати розрахункові гроші.

Зазначала, що фактично вона прибула до ФОП ОСОБА_2 за місцем колишньої роботи 27 липня 2017 року, саме тоді отримала виплату по заробітній платі та трудову книжку.

Посилаючись на те, що відповідач винен у несвоєчасній виплаті заробітної плати і повинен сплатити їй середній заробіток, з підстав передбачених ст.ст.116,117 КЗпП України, враховуючи надіслання нею заяви про звільнення з підстав ч.3 ст.38 КЗпП України, її звільнення повинно було відбутися саме з зазначених підстав, а не з власного бажання, тому просила суд поновити строк на звернення із даним позовом, як пропущений з поважних причин; визнати незаконним наказ ФОП ОСОБА_2 про її звільнення №4-к від 31 травня 2017 року; змінити формулювання наказу про її звільнення №4-к від 31 травня 2017 року в частині причин звільнення, а саме ч.1 ст.38 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України; зобов'язати відповідача ФОП ОСОБА_2 внести зміни до трудової книжки в частині підстави звільнення, вказавши як підставу звільнення ч.3 ст.38 КЗпП України; стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь: 11.779 грн. 05 коп. невиплаченої допомоги; 13.018 грн.95 коп. середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні; 17.668 грн.58 коп. моральної шкоди.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 січня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 8.059 грн.35 коп. середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період починаючи із 31 травня 2017 року по 27 липня 2017 року та 1.000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в їх задоволенні.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позову, оскільки у відповідача відсутній обов'язок перерахувати поштовим відправленням всі належні працівникові виплати у разі, якщо працівник відсутній на роботі в свій останній робочий день; позивач в день звільнення 31 травня 2017 року не була на роботі, з вимогою про проведення з нею розрахунків звернулась до роботодавця 27 липня 2017 року, тоді з нею і були проведені всі розрахунки.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів находить підстави для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції в частині, виходячи з наступного.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 на підставі наказу та трудового договору від 02 листопада 2016 року (а.с.6-7) була прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_2 на посаду продавця-консультанта.

03 травня 2017 року між сторонами ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 узгоджено відпустки позивачки в період з 04 травня 2017 року по 31 травня 2017 року та питання звільнення позивачки в останній робочий день, яким є 31 травня 2017 року, що підтверджується відповідними заявами (а.с.9,34).

03 травня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до відповідача з заявою про звільнення з займаної посади - продавця-консультанта за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України (а.с.9).

22 травня 2017 року ОСОБА_3 знову звернулася до відповідача с заявою про звільнення з займаної посади за ч.3 ст.38 КЗпП України (а.с.10).

31 травня 2017 року ФОП ОСОБА_2 видано наказ №4-к (а.с.8) про припинення трудового договору з ОСОБА_3 за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України.

27 липня 2017 року ОСОБА_3 була ознайомлена з вказаним наказом №4-к від 31 травня 2017 року та отримала трудову книжку, про що свідчить її підпис, який міститься в зазначеному наказі (а.с.8).

Сторонами не заперечується той факт, що саме 27 липня 2017 року ОСОБА_3 отримала остаточний розрахунок при звільненні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із наявності підстав для стягнення суми середнього заробітку у зв'язку з затримкою остаточного розрахунку при звільненні та прийшов до висновку про відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у розмірі 1.000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку та вважає за необхідне зменшити суму стягнутої моральної шкоди у зв'язку з наступним.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

За змістом статті 47 КЗпП України, яка передбачає обов'язок роботодавця видати працівнику трудову книжку у день звільнення, та статті 116 КЗпП України, яка встановлює обов'язок роботодавця провести розрахунок з працівником у день звільнення, останнім робочим днем - є день звільнення.

Відповідно до частин першої та другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Колегія суддів наголошує на тому, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що така затримка мала місце з вини відповідача, оскільки відповідачу було відомо, що на день звільнення позивача (31 травня 2017 року) він мав перед позивачем заборгованість по заробітній платі, натомість заробітна плата була виплачена позивачу лише 27 липня 2017 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують того факту, що відповідач знав про звільнення ОСОБА_3 та необхідність проведення з нею повного розрахунку при звільненні, проте в порушення ст.116 КЗпП України повний розрахунок з працівником у день звільнення проведено не було.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань,втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Вирішення позову в частині відшкодування моральної шкоди залежить від вирішення позовних вимог про відшкодування заробітної плати на користь звільненого працівника за час затримки розрахунку.

Встановивши факт порушення трудових прав позивача у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні та своєчасної невиплати заробітної плати, суд першої інстанції, вірно встановив, що зазначені обставини призвели до втручання у право на майно, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, судом першої інстанції не враховано те, що таке порушення було не тривалим, тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що є підстави для зменшення суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди з 1.000 грн. до 300 грн., а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими та приймаються до уваги.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

В зв'язку з наведеним колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, змінити рішення суду першої інстанції зменшивши розмір стягнутої моральної шкоди з 1.000 грн до 300 грн., а в іншій частині рішення суду залишити без змін, оскільки воно відповідає нормам матеріального, процесуального права та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 січня 2018 року змінити в частині визначення розміру стягнутої грошової суми з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди, зменшивши розмір стягнутої суми відшкодування спричиненої моральної шкоди з 1.000 грн. до 300 грн. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.