Справа № 357/6134/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бондаренко О. В. ,

при секретарі Бондаренко Н. В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом 05.06.2018 року обґрунтовуючи тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 05.06.1993 року, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 15.01.2016 року шлюб між ними розірвано. Під час спільного проживання в них народилося двоє дітей:ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відразу після укладення шлюбу вони з відповідачем проживали в його батьків, де і народилася їх дочка ОСОБА_5, після чого на початку 1997 року вони переїхали проживати в частину будинку № 6 по вулиці Чкалова в с. Трушки, і в цьому будинку народився їх син ОСОБА_6. Проживаючи в даному будинку, 29.10.1998 року батько відповідача - ОСОБА_7 подарував їхній сімї 29/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: с. Трушки, вулиця Чкалова, 6. Договір дарування частини будинку був оформлений на ОСОБА_2. Загальна площа подарованої їм частини будинку (квартири №1) складала 31,50 кв.м., крім подарованої частини будинку біля нього нічого не було. Після переїзду в дану частину будинку на початку 1997 року вона із своїм колишнім чоловіком побудували господарські споруди, а саме: хлів, погріб, туалет, поставили тин, викопали криницю, збудували гараж, після чого почали добудовувати та реконструювати подаровану частину будинку. До 2005 року вони значно збільшили як загальну, так і житлову площу подарованого будинку, провели відповідні комунікації та зробили все необхідне для комфортного проживання їм та їхнім дітям. Рішенням сесії Трушківської сільської ради №19 від 14.06.2005 року була узаконена самочинна прибудова до їх частини будинку. Отже, на підставі викладеного подарована їх сімї частина будинку (квартира №1), розташована по вулиці Чкалова в с. Трушки, №6, яка зазнала значної перебудови та суттєво добудована, є спільною сумісною власністю подружжя. Згоди щодо розподілу спільного майна подружжя вони з відповідачем дійти не можуть, відповідач постійно виганяє її з будинку, іншого житла вона не має, також вона не має родичів в яких вона б могла проживати, тому просила визнати частину будинку №6 (квартира №1) по вулиці Чкалова в с. Трушки Білоцерківського району Київської області, загальною площею 55,7 кв.м., спільним майном подружжя та виділити у власність їй 1/2 частину частини АДРЕСА_1, по вулиці Чкалова в с. Трушки Білоцерківського району Київської області.

21.08.2018 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

12.09.2018 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позов, мотивуючи тим, що позов позивач на підтвердження своїх вимог надала копію технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок інв. номер 488, реєстровий № 488, який виготовлений ФОП ОСОБА_8. Правовідносини дарування будинку мали місце в 1998 році. На той час діяв Кодекс про шлюб та сімю (в редакції 1969 року). Відповідно до ст. 24 КпШС України, майно, одержане кожним з подружжя в дар є власністю кожного з них. Він зареєстрував свої 29/100 частин будинку в Білоцерківському МБТІ під реєстровим номером 32 інв. справа № 532. Будинок по даний час є спільною частковою власністю. Іншим співвласником є ОСОБА_9, якій належить 71/100 частина будинку. Між співвласниками встановлено порядок користування, однак юридично на дві самостійні квартири будинок не поділено. Відповідно до ст.113 ЦК Української РСР (в ред. 1963 року) та згідно ст. ст. 356,358 ЦК України (в ред.. 2004 року) право спільної часткової власності здійснюються співвласниками за їхньою згодою. Наданий позивачем технічний паспорт на будинок не відповідає тим записам, що містяться в оригіналі виданому Білоцерківським МБТІ, а саме, не співпадає реєстраційний номер під яким нерухомість зареєстровано бюро. Відсутні дати побудови обєктів, відсутні дані власників будинку та їх частки, відсутні дані про земельну ділянку. В оригіналі технічного паспорта зазначено, що житловий будинок і господарські споруди зведено в період часу з 1970 по 1986 роки, тобто до реєстрації шлюбу між ним та позивачем. Відповідно до ст.25 КпШС (в ред. 1969 року) якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилось у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В позовній заяві позивача відсутні посилання на належні та допустимі докази, які б беззаперечно підтвердили той факт, що було проведено добудову (реконструкцію) житлового будинку за адресою: вулиця Чкалова в с. Трушки Білоцерківського району Київської області і внаслідок цих робіт істотно збільшилась цінність будинку і що це сталось внаслідок трудових або грошових затрат позивача. За таких обставин позов задоволенню не підлягає.

18.10.2018 року представник відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_10 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач позов не визнає та заперечує проти позову в звязку з його безпідставністю та неогрунтованістю виходячи з наступного. Позивач не надала належних та достатніх доказів того, що спірне майно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Позивач не надала до суду доказів на підтвердження проведення робіт з добудови та реконструкції спірного будинку спільно з відповідачем, як і доказів понесення спільних грошових затрат на проведення згаданих робіт, чи доказів того, що нею було затрачено її кошти на проведення ремонту спірного будинку, внаслідок чого істотно збільшилася його вартість. Сам факт перебування позивача в шлюбі з відповідачем на момент ремонту спірного обєкта нерухомого майна, який перебував в особистій приватній власності відповідача, не є достатньою підставою для визнання його спільним майном подружжя. Що стосується доводів позовної заяви про те, що спірна частина будинку має ділитися в рівних частинах, то такі доводи безпідставні, оскільки у випадку визнання судом спірного майна, як спільної сумісної власності подружжя, частка відповідача в такому майні має бути збільшена на суму вартості будинку до його поліпшення. За таких обставин, в задоволенні позову в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя частини будинку №6 по вулиці Чкалова в с. Трушки Білоцерківського району Київської області має бути відмовлено в звязку з недоведеністю позовних вимог. При цьому, відмова в задоволенні первісної вимоги визначає відсутність підстав для задоволення вимоги щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку, яка є похідною від первісної вимоги, тому просив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала та просила вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача, адвокат ОСОБА_11, в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача, адвокат ОСОБА_10, в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши учасників справи, покази свідка ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Так, з матеріалів справи ( а.с.26, 27, 32) вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, з 05.06.1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.01.2016 року, яке набрало законної сили 02.02.2016 року, шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як вбачається з договору дарування частини житлового будинку від 29.10.1998 року серія ААМ №762032, який посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_12, зареєстрований в реєстрі за №2-3187 (а.с.12) ОСОБА_7 подарував ОСОБА_2 двадцять девять сотих (29/100) частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в селі Трушки, Білоцерківського району, Київської області, по вулиці Чкалова, під №6. На земельній ділянці розташований один цегляний житловий будинок житловою площею 31,50 кв.м., хлів, зазначений в плані літерами «Бб», погріб «В», туалет «Г», огорожа №1-3.

Отже, ОСОБА_2 на підставі договору дарування став власником двадцять девять сотих (29/100) частини житлового будинку площею 31,50 кв.м., з відповідною частиною господарських будівель та споруд, а саме: хлів, зазначений в плані літерами «Бб», погріб «В», туалет «Г», огорожа №1-3, що знаходиться в селі Трушки, Білоцерківського району, Київської області, по вулиці Чкалова, під № 6.

Позивач у підтвердження вимог вказувала на те, що даний будинок був подарований батьком відповідача їхній сімї, тому вона також стала співвласником даного будинку, однак дані обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки в договорі дарування вказано, що будинок з відповідною частиною господарських будівель і споруд подарований лише ОСОБА_2, а майно, одержане кожним з подружжя в дар є власністю кожного з них відповідно до ст. 24 КпШС України ( в редакції чинній на момент вчинення договору дарування).

14.06.2005 року виконавчий комітет Трушківської сільської Ради виніс рішення №25 «Про надання дозволу на узаконення самочинно прибудованої до своєї частини житлового будинку допоміжних приміщень, внутрішнє переобладнання в житловому будинку та узаконення будівництва господарчого блоку» (а.с.50), з якого вбачається, що розглянувши заяву ОСОБА_2, враховуючи висновок архітектора району та керуючись ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні виконком сільської ради вирішив узаконити ОСОБА_2 самочинно прибудовану до своєї частини житлового будинку допоміжні приміщення розміром 7,0х4,0м та внутрішні переобладнання в житловому будинку із збільшенням житлової площі на 14,8 кв.м., житлова площа становить 30,4 кв.м., загальна площа становить 58,0 кв.м. та узаконити будівництво господарчого блоку в складі: хлів, літня кухня, погріб, гараж, загальним розміром 5,0х9,7м, в АДРЕСА_2, та зобовязав ОСОБА_2 оформити необхідну технічну документацію у відділі містобудування та архітектури.

13.03.2018 року ФОП ОСОБА_8 видала технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 6, який розташований за адресою вулиця Чкалова село Трушки, Білоцерківського району, Київської області. Загальна площа - 55,7 кв.м., житлова - 29,6 кв.м.

Відповідно до ст. 22 КЗпШС (в редакції чинній станом на момент укладення договору дарування частини будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 368 ч. 3 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 372 ч. 2 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ч. 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Ст. 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Ч. 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Ч. 1, ч. 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

В п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз'яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Отже, тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З довідки Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 05.02.2018 року №02-21-96 (а.с.31) вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, з 11.05.1993 року по теперішній час.

Як вбачається з довідки Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 06.02.2018 року №02-21-105 (а.с.30) ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає та зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_8, з 14.03.1997 року. У цьому житловому приміщенні зареєстровані: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, з ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 02.03.2010 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 02.03.2010 року. Будинок складається з трьох кімнат житловою площею 30,00 кв.м., на першому поверсі, одноповерхового будинку, що належить ОСОБА_2.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач ОСОБА_2 дав покази про те, що в 1993 році він одружився з позивачем. В 1996 році його батько продав свою спадщину та купив частину будинку. На початку 1997 року батько дозволив їм переїхати в цей будинок. Батько добудував господарські споруди, купував камінь, дерево, своїми силами будували. Потім батько подарував йому цю частину будинку в 1998 році, яка складалась з приміщень: 1-1, 1-2,1-5, 1-4, 1-3 на плані будинку та приміщення «Д» на схематичному плані земельної ділянки, розміщених в технічному паспорті. В період з 2000 року по 2005 рік він з дружиною почав добудовувати будинок. Вони добудували прибудову, яка складається з приміщень: 1-6, 1-7, 1-8. В кімнатах поклеїли шпалери, перенесли кухню, провели комунікації в будинок. Добудову та переобладнання в будинку зробили за спільні кошти з дружиною, яка також виписувала в колгоспі в рахунок заробітної плати шифер, яким перекрили весь дах будинку. Перешкод в користуванні будинком він позивачу не чинив. В будинку проживають він, дочка і онука. Непорозуміння почались після того, як зникла бетономішалка, між ним та позивачем був щодо цього конфлікт, дружина викликала поліцію. Кімната 1-4 була кухнею, а коли добудували прибудову, то з неї зробили кімнату. Кімната 1-5 була кладова, зараз це прохідний коридор там стоять диван і шафа. Кімнати 1-1, 1-2 були коридорами і їх призначення не змінилось. В добудові зробили кухню і ванну, в будинок підвели воду з криниці. Криницю зробили також за спільні кошти в 1997-1998 роках. Реконструкцію будинку та добудови узаконили тільки в 2005 році. Позивач в період шлюбу з ним ходила на роботу, готувала, прала, прибирала, дітей доглядала, до 2000 року вона була гарною господинею. Був час коли позивач не працювала, але це був період перебування її у відпустці по догляду за дітьми.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, відповідач, допитаний в якості свідка, в судовому засіданні фактично визнав обставини на які посилається позивач в підтвердження вимог та підтвердив факт, що спірна частина будинку, з моменту дарування до введення в експлуатацію добудованої частини приміщень, реконструкції приміщень будинку та інші поліпшення житлових приміщень для проживання ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх дітей, набула істотних змін в період шлюбу сторін, за спільні кошти подружжя та в інтересах сімї, і у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

Відповідач у відзиві посилається на те, що частина у спільній власності має бути збільшена на суму вартості будинку до його поліпшення.

Так, з договору дарування частини ( 29/100) житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Трушки, вул. Чкалова, 6, ( а.с. 12), вбачається, що інвентаризаційна вартість вказаного майна складає 6 186,57 грн., а із звіту про оцінку майна ( а.с. 17) вбачається, що вартість майна: 29/100 частини житлового будинку, що становить 55,7 кв.м., з відповідною частиною господарських будівель та споруд, становить 348 000,00 грн., отже вартість майна значно збільшилась.

Однак, позивачем заявлено вимоги щодо визнання спільним майном подружжя лише частини житлового будинку ( 29/100) за вказаною адресою, а вимоги щодо господарських будівель і споруд не були заявлені, як і не надано доказів жодною із сторін щодо вартості майна площею 55,7 кв.м. та розміру внеску кожного із подружжя в поліпшення вказаного житлового приміщення.

Таким, чином, враховуючи, що набутий сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства спірний будинок (площею 55,7 кв.м. ) є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя відповідачем не надано, суд дійшов висновку про поділ майна між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину вказаного майна, а саме: частини житлового будинку № 6 по вулиці Чкалова в селі Трушки Білоцерківського району Київської області, загальною площею 55,7 кв.м.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатила при подачі позову до суду, тому, з відповідача на користь позивача стягуються кошти в розмірі 3 480 грн.

Керуючись ст.ст. 358, 368, 372 ЦК України, ст. 22 КЗпШС, ст.ст. 60, 61, 65, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 4, 12, 76 81, 223, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 ( 12.07.1971 рік народження, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_10) до ОСОБА_2 ( 14.04.1972 рік народження, ідентифікаційний номер: невідомий, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_10, про поділ майна подружжя, задовольнити.

Визнати частину житлового будинку № 6 по вулиці Чкалова в селі Трушки Білоцерківського району Київської області, загальною площею 55,7 кв.м., спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину із загальної площі 55,7 кв.м. житлового будинку № 6 по вулиці Чкалова в селі Трушки Білоцерківського району Київської області.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3480 грн. ( три тисячі чотириста вісімдесят гривень 00 копійок).

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 22.12.2018 року.

СуддяОСОБА_13