Справа № 137/57/18
Провадження № 22-ц/801/175/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гопкін П.В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 рокуСправа № 137/57/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 26 вересня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Гопкіна П.В. в смт. Літин, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом про стягнення заборгованості, в якому просила стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг згідно договору позики від 14.07.2016 в сумі 61400,00 грн., із яких 29900,00 грн. - основна сума боргу та 31500,00 грн. пені, а також судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 14 липня 2016 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 31500,00 грн., у відповідності до умов якого позивач надала відповідачу безвідсоткову позику у зазначеному розмірі на умовах строковості та зворотності. Факт передачі позикодавцем грошової суми у розмірі 31500,00 грн. засвідчено розпискою позичальника.

За умовами договору позичальник зобов'язався повертати позику рівними частинами по 400 грн. щомісяця протягом 35 місяців, починаючи з 14 серпня 2016 року до 13 червня 2019 року включно. Решта суми 17500,00 грн. мала б бути сплачена 14 липня 2019 року, тобто в день закінчення договору позики.

Станом на 21 грудня 2017 року сплаті підлягала сума 6800,00 грн., натомість сплачена сума у розмірі 1600,00 грн. (400 грн. у вересні 2016 року, 400 грн. - грудні 2016 року, 400 грн. - лютому та вересні 2017 року).

Позивачем у відповідності до п. 3.3 договору позики розраховано суму пені у розмірі 159666,00 грн., однак, виходячи із того, що вона значно перевищує суму боргу позичальника, розмір пені зменшено до розміру фактично наданої позики, тобто 31500,00 грн.

Станом на 21 грудня 2017 року заборгованість становить 61400,00 гривень, з яких 29900,00 гривень становить основна сума боргу та 31500,00 гривень становить пеня.

Невиконання позичальником зобов'язання у встановлений строк стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 26 вересня 2018 року, з урахуванням ухвали суду від 28 вересня 2018 року, позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 14.07.2016 в розмірі 29900,00 грн., пеню 31500,00 грн. та 704,80 грн. у відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, на підставі доказів, достовірність яких викликає сумніви та на підставі встановлених обставин, які є недоведеними. Зокрема, оскаржуване судове рішення ухвалене без належного повідомлення відповідача про дату судового засідання; позивачем не надано доказів невчасного погашення позичальником суми боргу та сплати ним саме 1600 грн.; із копії направленого листа ТОВ «Д-Т-В» із нагадуванням про наявність боргу перед позивачем не вбачається вимоги про дострокове повернення боргу позивачеві та не встановлено яке відношення вказане товариство має до позивача; доказів особистого звернення позивача до відповідача із вимогами про сплату боргу не надано, тому волевиявлення позивача на дострокове повернення боргу не доведено; за відсутності досудової вимоги позивача про дострокове повернення усієї суми боргу не виникло прострочення повернення суми боргу із якими пункт договору пов'язує нарахування пені від залишку неповернутої суми за кожен день прострочення, адже строк дострокового повернення усієї суми боргу за відсутності про те вимоги не настав; до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) законом встановлена спеціальна позовна давність в один рік; пеня не може нараховуватися на суму боргу, що вимагається достроково; позивачем не доведено підстав для стягнення з відповідача заявлених сум; подання такого доказу як розписка за договором позики у копії навіть належно завіреній не замінює доведення позивачем своїх вимог за допомогою оригіналу цього документу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Судами встановлено, що відповідно до умов договору позики від 14 липня 2016 року, а саме п. 1.1 позикодавець (ОСОБА_4) передав позичальнику (ОСОБА_3) безвідсоткову позику в сумі 31 500,00 грн. на умовах строковості та зворотності (а.с.6-7). Вказаний договір підписано ОСОБА_4 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальником. При цьому справжність підписів сторонами не заперечувалася та не оспорювалася.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача заборгованість у розмірі 29900,00 грн. та пеню у розмірі 31500,00 грн., суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Крім цього, судом прийнято розрахунок пені позивача, яка станом на 21.12.2017 складає 31500 грн. (а.с.5).

Проте, колегія суддів в повному обсязі не може погодитись з висновком суду першої інстанції.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

У частині першій статті 526 ЦК України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У статті 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 2.3 договору позики від 14.07.2016, повернення отриманих сум здійснюється позичальником рівними частками по 400,00 грн. щомісяця - протягом 35 місяців, починаючи з 14 серпня 2016 до 14 червня 2019 року, готівкою шляхом передачі безпосередньо в руки позикодавця або шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позикодавця.

Факт передачі ОСОБА_3 зазначеної у договорі позики суми засвідчено розпискою останнього від 14 липня 2018 року, у якій зазначено, що позичальник зобов'язується повернути позику в строк до 14 липня 2019 року, по 400 грн. щомісяця протягом 35 місяців, починаючи з 14 серпня 2016 року до 13 червня 2019 року включно, решту суми - 14 липня 2019 року (а.с.9).

Належних та допустимих доказів повернення відповідачем ОСОБА_3 грошових коштів за договором безпроцентної позики від 14 липня 2016 року, які підлягали сплаті на момент звернення до суду із позовом, відповідачем суду не надано.

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Згідно п. 3.4 договору, невиконання однією зі сторін умов даного договору, яке призвело до матеріальних втрат другої сторони, має наслідком застосування до винної сторони штрафних санкцій в розмірі нанесеного збитку й може служити підставою дострокового припинення договору.

У п. 6.2 договору зазначено, що договір припиняється, зокрема, при порушенні позичальником графіка повернення чергової частини суми позики. У цьому випадку позикодавець вправі вимагати дострокового повернення всієї неповерненої суми позики.

Що стосується доводів апелянта з приводу недостовірності такого доказу як розписка, копія якого була подана до суду першої інстанції та не зазначення позивачем про наявність у нього оригіналу розписки, то вони є безпідставними. В доповнені до позовної заяви позивачем зазначено, що оригінал розписки знаходиться у позивача (а.с.19). Окрім того, до суду апеляційної інстанції позивачем подано оригінал розписки, який відповідає копії. Той факт, що у позичальника відсутній оригінал розписки свідчить про те, що боргове зобов'язання не виконане.

У ч.ч. 2, 4 ст. 95 ЦПК України зазначено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

У частині 5 вказаної статті зазначено, що учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (ч. 6 ст. 95 ЦПК України).

Однак, у суді першої інстанції копія розписки відповідачем під сумнів не ставилась.

Колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на те, що позивачем не надано суду доказів сплати ним саме 1600 гривень, оскільки позивачем визнано ту обставину, що відповідачем повернуто частину боргу за договором позики у розмірі 1600 гривень, відтак, погоджується із висновком суду першої інстанції, що станом на 21.12.2017 у відповідача виникла заборгованість за договором позики у розмірі 29900,00 грн., із урахуванням сплачених відповідачем чотирьох платежів у розмірі по 400 грн. кожний, що стверджується самим позивачем.

Доказів на підтвердження того факту, що грошові кошти за договором позики за період з серпня 2016 року по грудень 2017 року включно були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в договорі, відповідачем суду не представлено.

Що стосується твердження апелянта щодо невірного розрахунку позивачем суми заборгованості станом на грудень 2017 року, то вони є безпідставними, так як у позовній заяві має місце описка, оскільки окрім кількості місяців позивачем також зазначено і період сплати, а саме заборгованість розраховано з дати підписання - серпень 2016 року по грудень 2017 року, тобто у сукупності за 17 місяців.

Також апелянт зазначає, що за відсутності досудової вимоги позивача до відповідача про дострокове повернення усієї суми боргу прострочення повернення цієї суми не виникло, тобто строк дострокового повернення усієї суми боргу не настав.

З твердженнями апелянта про відсутність досудової вимоги позивача про стягнення достроково всієї суми заборгованості колегія суддів погоджується, так як в матеріалах справи наявна копія вимоги ТОВ «Д-Т-В» до ОСОБА_3 від 20.06.2017, яка до спірних правовідносин ніякого відношення не має. Встановлено, що ТОВ «Д-Т-В» на підставі договору доручення №3 від 21 серпня 2012 року має право представляти інтереси ОСОБА_4 у відносинах щодо стягнення заборгованості, яка виникла саме на підставі договору відступлення права вимоги від 08.07.2011, укладеного між ОСОБА_4 та КС «Альянс Україна», з яким відповідач ніяких стосунків не мав.

Відсутність досудової вимоги позивача про повернення боргу до моменту звернення до суду із позовом не звільняє відповідача від його зобов'язань за договором позики.

Волевиявлення позивача на дострокове повернення відповідачем боргу виникло із 29.12.2017 - моменту звернення ОСОБА_4 до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості, що не заперечується самим апелянтом в апеляційній скарзі, де він зазначає, що позивач реалізувала своє право на дострокове вимагання усієї суми боргу шляхом звернення до суду у грудні 2017 року.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі зазначає, що на підставі п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки законом встановлена спеціальна позовна давність в один рік, тому пеня може бути нарахована не більш як за один рік перед зверненням до суду (з грудня 2016 по грудень 2017 року). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Зазначає, що у нього була відсутня можливість заявити про застосування позовної давності у суді першої інстанції, оскільки його не було повідомлено судом про дату судового засідання, у якому було ухвалено рішення, однак, такі твердження апелянта є безпідставними.

Зокрема, апелянт посилається на постанову Верховного Суду у справі №711/4606/15-ц від 15.08.2018, у якій зазначається, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Посилання апелянта на ту обставину, що у матеріалах справи немає відомостей про повідомлення відповідача про розгляд справи на 28 вересня не відповідає дійсності. Із матеріалів справи слідує, що рішення у вказаній справі (з урахуванням ухвали суду від 28.09.2018 про виправлення описки, а саме зазначення дати ухвалення рішення) ухвалене 26.09.2018 (а.с.84, 85). У матеріалах справи наявна розписка від 19.07.2018, відповідно до якої представники сторін, зокрема і відповідача, повідомлені про дату, час і місце розгляду справи - 26.09.2018 на 14 год. 00 хв. (а.с.76). Наявне в матеріалах справи повідомлення від представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_6 про припинення повноважень останньої датоване 19.09.2018 (а.с.81). Окрім того, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_3 (дата подання 19.07.2018), ОСОБА_3 повідомлений про те, що розгляд справи відбудеться 26.09.2018 о 14 год. 00 хв., що підтверджується відміткою пошти у графі «вручено 26.07.2018 особисто» та підписом у графі «розписка в одержані» (а.с.79).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду, то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні в суді першої інстанції, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, при цьому, із заявою про застосування строку позовної давності як до суду першої, так і апеляційної інстанції не звертався, а про спеціальну позовну давність зазначає лише в тексті апеляційної скарги, така застосуванню до вимог про стягнення неустойки застосуванню не підлягає.

Що стосується стягнення із відповідача пені у розмірі 31500,00 грн., то колегія суддів не погоджується із розрахунками суду першої інстанції та з урахуванням обставин справи і доказів зробила свій розрахунок заборгованості відповідача.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 3.3 договору позики від 14.07.2016 визначено, що у випадку порушення позичальником графіка повернення отриманих сум, зазначених в п. 2.3 договору, повністю або частково, позичальник буде зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню в розмірі 1% від суми залишку неповернутої суми за кожний день прострочення.

Отже, договором позики встановлений відповідний розмір пені, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Зазначений пункт договору у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, а тому підлягає до виконання.

Отриман- ня і поверне-ння тіла позикиВважається датою оплатиСума на яку нараховується пеня Пеня/штрафПоча-ток періодуКінець періодуК-сть днів користу-вання (для пені)% Нараху-вання пеніСума пені
31500,00 400,0014.08.1631.08.16181,000%72,00
-400,001 вересня 2016400,0014.09.1613.10.16301,000%120,00
800,0014.10.1613.11.16311,000%248,00
1200,0014.11.1630.11.16171,000%204,00
-400,001 грудня 20161200,0014.12.1613.01.17311,000%372,00
1600,0014.01.1731.01.17181,000%288,00
-400,001 лютого 20171600,0014.02.1713.03.17281,000%448,00
2000,0014.03.1713.04.17311,000%620,00
2400,0014.04.1713.05.17301,000%720,00
2800,0014.05.1713.06.17311,000%868,00
3200,0014.06.1713.07.17301,000%960,00
3600,0014.07.1713.08.17311,000%1116,00
4000,0014.08.1731.08.17181,000%720,00
-400,001 вереся 20174000,0014.09.1713.10.17301,000%1200,00
4400,0014.10.1713.11.17311,000%1364,00
4800,0014.11.1713.12.17301,000%1440,00
5200,0014.12.1709.01.18271,000%1404,00
12164,00
Борг по тілу позики ГрнНарахо-вана пеня, грнРазом, грн
29900,0012164,0042064,00

Суд першої інстанції нарахував пеню на загальну суму залишку заборгованості і не взяв до уваги, що нараховувати пеню після звернення до суду з позовом, як достроковою вимогою про стягнення заборгованості, правових підстав не має.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики, в тому числі пені.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, стягнена з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 сума судового збору підлягає зменшенню із 704,80 грн. до 483 грн.

Враховуючи, що апеляційним судом апеляційна скарга задоволена частково, з позивача підлягає стягненню частково сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 333 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 26 вересня 2018 року - змінити в частині роміру пені, яка підлягає до стягнення.

Стягнути із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії НОМЕР_3, виданий Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області 16.11.2001 року, ІПН НОМЕР_1, (зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1, проживаючого за адресою АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, паспорт серії НОМЕР_4, виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 13.08.2002 р., ІПН НОМЕР_2, (зареєстрованої за адресою АДРЕСА_3) пеню в розмірі 12164,00 /дванадцять тисяч сто шістдесят чотири/ грн.

Зменшити розмір стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судового збору до 483 /чотириста вісімдесят три/ грн.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 333 /триста тридцять три/ грн.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 26 вересня 2018 року в частині стягнення заборговансоті за договором позики від 14.07.2016 в розмірі 29900,00 /двадцять дев'ять тисяч дев'ятсот/ грн. залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Т.Б. Сало

Судді: О.В. Ковальчук

М.М. Якименко