РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 листопада 2018 року Київський районний суд м. Харкова
у складі головуючого: судді Чередник В.Є.,
за участю секретаря судового засідання Кочеткової М.В.,
07.09.2018 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання у розмірі ? від всіх видів заробітку щомісячно на період денної форми навчання позивача у Національному фармацевтичному університеті м.Харкова до 30.06.2021 р.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач у справі її батько. До досягнення нею 18 років відповідач сплачував аліменти на утримання позивача у розмірі ? частини від всіх видів доходу щомісячно. На теперішній час позивач навчається у Національному фармацевтичному університеті м.Харкова денної форми навчання, строк навчання до 30.06.2021 р. Мешкає позивач у гуртожитку в м.Харків. Відповідач розірвав шлюб з матірю позивача, ОСОБА_3, з 25.09.2001 р. Середній заробіток матері позивача складає 6924, 73 грн. з відрахуванням обовязкових платежів. Позивач навчається за контрактом, вартість якого складає 8940 грн. на рік, строком на 3 роки 10 місяців, у звязку з чим позивач потребує матеріальної допомоги. Також позивач вказує, що відповідач працевлаштований, інших осіб на утриманні не має, тому позивач вважає, що відповідач має можливість надавати їй матеріальну допомогу на період навчання, у звязку з чим позивач звернулась до суду з даним позовом.
Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує пятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, обєднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 15 цієї частини.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 24.10.2018 р. вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін, оскільки предмет позовних вимог не підпадає під обмеження, які визначені ч. 4 ст. 274 ЦПК України.
У судове засідання позивач не зявилась, до канцелярії суду 16.11.2018 р. подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с.33).
Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином (а.с.29).
16.10.2018 р. відповідач подав до канцелярії суду заяву, в якій зазначив, що з позовними вимогами ОСОБА_1 він ознайомлений, позов визнає та просить провести судове засідання без його участі (а.с.22).
Відповідно ч.1 ст.275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.
Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Пунктом 1 частини 2 статті 49 ЦПК України визначено, зокрема, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог).
Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, сторони розуміють наслідки відповідних процесуальних дій, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.
Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлені наступні фактичні обставини.
04 серпня 2000 р. народилась ОСОБА_1, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 16.08.2000р. зроблено відповідний запис за №201, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-НО №192573 (а.с.3).
Батьками дитини записані ОСОБА_2 та ОСОБА_3.
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано 25.09.2001 р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-НО №284876 (а.с.8).
ОСОБА_1 є студенткою 2 курсу денної форми навчання, спеціальності біотехнологія, освітнього ступеня бакалавр НФаУ ІV рівень акредитації. Термін навчання з 01.09.2017 р. по 01.07.2022 р., що підтверджується довідкою №79 від 05.09.2018 р. за підписом декана факультету ОСОБА_4 (а.с.6).
ОСОБА_5 уклала договір №дБ-4 з Національним фармацевтичним університетом, для ОСОБА_1, предметом якого є надання освітніх послуг, згідно якого загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 35 760 грн., без урахування індексу інфляції. Вартість послуги з підготовки щороку складає 8 940 грн. (а.с.7).
ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 з 22.09.2017 р. по 30.06.2022 р., згідно довідки за підписом керівника гуртожитку №3 НФаУ м.Харків (а.с.5).
Відповідно до ч.2, 3 ст.51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов'язана забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно ст..6 вказаної Конвенції кожна дитина має невід'ємне право на життя. Держава забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Згідно ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину.
Відповідно до ст..199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
У п. 20 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" Верховний Суд України роз'яснив обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в судовому порядку.
Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідноі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Зі змісту ч.1 ст.183 СК України вбачається, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Суд вважає, що визначений розмір аліментів у частці від доходу батька позивача щомісячно є достатнім та не буде порушувати майнові права позивача.
Положеннями ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову.
Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
Враховуючи вищевикладене, той факт, що відповідач визнав позовні вимоги, є здоровою, працевлаштованою людиною, інших осіб на утриманні не має, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та призначення стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання у розмірі ? частки від всіх видів заробітку щомісячно на період її навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 років.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", з відповідача стягуються судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.. 51, 129 Конституції України, ст. 12, 13, 76, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 273, 274, 275, ЦПК України, ст. 80, 84, 141, 150, 179, 180-182, 183, 191, 199 СК України, ст..3, 6, 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, Законом України «Про судовий збір», суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути зі ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, паспорт серії ВА №491649 виданий Жовтневим РВ Маріупольського МУУМВС України в Донецькій області 31.08.1996 р., зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_2, паспорт серії ВТ №208284 виданий Лівобережним РВ у м.Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області 24.09.2016 р., зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5) аліменти на її утримання у розмірі ? частки від всіх видів заробітку щомісячно на період навчання ОСОБА_1 у Національному фармацевтичному університеті, з 07.09.2018 р. по 01.07.2022 р., але не більше ніж до досягнення нею 23 років.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://court.gov.ua/fair/sud2018.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_2, паспорт серії ВТ №208284 виданий Лівобережним РВ у м.Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області 24.09.2016 р., зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, паспорт серії ВА №491649 виданий Жовтневим РВ Маріупольського МУУМВС України в Донецькій області 31.08.1996 р., зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Повне судове рішення складено 16 листопада 2018 року.

Суддя Чередник В.Є.