Рівненський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року м. Рівне

Справа № 570/4949/15-ц

Провадження № 22-ц/4815/84/18

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

за участю: відповідачки та представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області в складі судді Гнатущенко Ю.В. від 18 червня 2018 року, ухваленого в 17 год. 42 хв. в м. Рівне, дата складання повного судового рішення - 25 червня 2018року,

в с т а н о в и в:

28.12.2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, в якому просила визнати за нею та ОСОБА_7 1/2 частку у праві власності на господарську будівлю-колодязь позначений в технічному паспорті, виготовленому БТІ Рівненської обласної ради літерою "К" по АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні ним.

Позов мотивує тим, що її матері ОСОБА_8 на підставі договору купівлі - продажу від 27.05.1982 року належав житловий будинок з усіма надвірними будівлями в с. Верхівськ, Рівненського району. Після її смерті власниками будинку є вона та ОСОБА_9, як діти померлої на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.04.1991р. Рішенням №128 від 19.09.2015 року Верхівська сільська рада Рівненського району надала їй та її братові дозвіл на розроблення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для передачі у спільну сумісну класність, орієнтовною площею 0,14 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1.

Однак, вони з братом не можуть реалізувати своє право на отримання у спільну сумісну власність присадибної земельної ділянки, оскільки протокол погодження її меж не підписаний сільським головою, землевпорядником Верхівської сільської ради та відповідачем ОСОБА_5, яка заявляє своє право власності на цілий колодязь, який знаходиться на межі, суміжних земельних ділянок. Окрім того, відповідачі претендують на земельну ділянку, яка є фактично заїздом до обох будинковолодінь.

16.05.2015 року комісія Верхівської сільської ради разом із представником ТОВ "Фірма Гора" провела обстеження меж земельної ділянки та встановила, що спірний колодязь знаходиться на межі земельної ділянки та має два отвори для забору води. Відповідач ОСОБА_6 не дозволяє їй обновити частину колодязя зі сторони її будинковолодіння НОМЕР_1, вважаючи його своїм.

Вважає, що спірний колодязь перебував у спільному володінні та користуванні власників суміжних будинковолодінь, оскільки має два отвори для забору води та згідно характеристики будівель і споруд по технічному паспорту, виготовленому КП "Рівненське ОБТІ" 17.11.1987 року, на вказаний житловий будинок НОМЕР_1 спадкодавцю ОСОБА_8 належала ? частина колодязя "К", а згідно характеристики будівель і споруд по технічному паспорту, виготовленому БТІ Рівненської обласної ради 23.07.2013 року, їй та її братові належить 1/2 частини колодязя "К" по АДРЕСА_1.

Стверджує, що від вирішення питання про право власності на колодязь залежить вирішення питання про передачу у власність їй та її братові присадибної ділянки, а тому вона змушена звертатися до суду.

Крім того, 11.04.2017 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.11.2005 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.09.2010 року в частині визнання права власності на цілу господарську будівлю - колодязь відповідно за ОСОБА_10 та ОСОБА_5

В обґрунтування вказаних позовних вимог також вказує, що згідно даних КП Рівненське ОБТІ технічна інвентаризація житлового будинку АДРЕСА_2 проводилася одночасно 17.11.1988 року, про що свідчать технічні паспорти на обидва домоволодіння.

В технічному паспорті на житловий будинок АДРЕСА_1, виготовленому КП "Рівненське ОБТІ" 17.11.1988 року та 23.07.2013 року значиться 1/2 господарської споруди - колодязя "К", в технічному паспорті на житловий будинок НОМЕР_2 від 17.11.1988 року вказана господарська споруда колодязь "К" ціла частка.

З повідомлення КП "Рівненське ОБТІ" вбачається, що в технічний паспорт на житловий будинок НОМЕР_2 було включено колодязь "Ж" і це було допущено у зв'язку з тим, що працівниками підприємства належність колодязя до цього житлового будинку вказано зі слів замовника, оскільки в обов'язки інженера не входить з'ясування, до якого саме будинковолодіння належать надвірні будівлі та приміщення. Технічний паспорт на нерухоме майно лише відображає технічні та графічні характеристики об'єкта нерухомості та його розміщення, а також не є документом, визнання якого недійсним здійснюється в судовому порядку, його виправлення не тягне за собою права власності на нерухомість, що в ньому відображена.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 23 березня 2018 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на господарську споруду та усунення перешкод в користуванні нею в частині позовних вимог до ОСОБА_6 залишено без розгляду на підставі п.5. ч.1 ст.207 ЦПК України, в зв'язку із поданням позивачем заяви про залишення її позовних вимог у вказаній частині без розгляду.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2018 року об'єднано цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та за заповітом в частині права власності на господарську споруду та цивільну справу №570/4949/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на господарську споруду, усунення перешкод в користуванні нею.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 червня 2018 року у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Рівненської районної ДНК ОСОБА_11 11.11.2005 року №1-1128 для ОСОБА_10 та свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 28.09.2010 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу В. Олинцем №2162 для ОСОБА_5 в частині визнання права власності на цілу господарську будівлю-колодязь, позначений буквою "ж" у складі будинковолодіння АДРЕСА_3 відмовлено.

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання за ОСОБА_4 права часткової власності на 1/2 частину господарської будівлі-колодязя "ж" у складі будинковолодіння АДРЕСА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що посилання позивачем на матеріали технічної інвентаризації не є підставою визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, виданого 11.11.2005 року для ОСОБА_10 та виданого 28.09.2010 року для ОСОБА_5, оскільки технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, відображає технічні та графічні характеристики об'єктів нерухомості та їх розміщення, а також, що спірний колодязь розміщений на території відповідача, право якої на цей колодязь підтверджено правовстановлюючими документами. Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку, що користування спірним колодязем не породжує у позивача право власності на нього.

У поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_4 покликається на його незаконність та необґрунтованість.

Зазначає, що відмовляючи в задоволенні її позовних вимог в зв'язку з їх недоведеністю, суд не надав оцінки та не мотивував відхилення цілого ряду, наданих нею, доказів, зокрема: договору купівлі-продажу житлового будинку з усіма надвірними будівлями, посвідченого, виконавчим комітетом Верхівської сільської ради 27.05.1982 року; письмовій заяві продавця житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 ОСОБА_13 від 28.09.2015 року про те, що ОСОБА_8 дійсно купила у неї 1/2 частину колодязя, розташованого на межі земельних ділянок по АДРЕСА_2; нотаріально завіреній заяві сестри продавця будинку, яка підтверджує вказану обставину, та акту комісії Верхівської сільської ради від 16.05.2015 року, згідно якого спірний колодязь знаходиться на межі суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_2 та у ньому є два отвори для забору води.

Суд також не дав жодної оцінки показам свідка ОСОБА_14, землевпорядника Верхівської сільської ради, яка дала пояснення щодо висновків комісії Верхівської сільської ради від 16.05.2015 року та підтвердила дійсність складеного нею акту.

Також, суд першої інстанції зробив помилковий висновок на підставі даних інвентаризаційної справи №54 на належне спадкодавцю ОСОБА_8 будинковолодіння АДРЕСА_1, технічного паспорту на вказане будинковолодіння від 23.07.2013 року, схеми земельної ділянки та абрису про те, що спірна споруда 1/2 колодязя "К" розміщена на земельній ділянці сусіднього домоволодіння НОМЕР_2, оскільки графічне зображення колодязя вказане на межі земельних ділянок і лише його позначка - на сусідній земельній ділянці.

Звертає увагу на те, що висновок суду про підтвердження права власності відповідачів на спірну споруду правовстановлюючими документами не відповідає дійсності та доказам по справі, так як в обох свідоцтвах про право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 від 21.12.1988 року надвірні будівлі не вказані.

Доказом того, що колодязь "К" належить до складу обох домоволодінь, окрім його однакового позначення і часток 1/2, які складають одиницю, є зазначена у рішенні суду відновлювальна вартість спірної споруди в половинному розмірі в матеріалах інвентарної справи на домоволодіння НОМЕР_2.

Зазначає, що звертатися із вимогами до ОСОБА_15, а пізніше до його дружини ОСОБА_10 у неї не було потреби, оскільки вона безперешкодно користувалася колодязем з 1982 року, тобто з моменту купівлі домоволодіння НОМЕР_1 її матір'ю.

Про порушення свого з братом права власності на спірну споруду вона довідалася після прийняття Верхівською сільською радою Рівненського району рішення №128 від 19.09.2013 року та відмови відповідача підписати протокол погодження меж, а про те, що згідно правовстановлюючих документів відповідача їй належить цілий колодязь, який позначений позначкою "ж" замість 1/2 "К", вона довідалась лише з матеріалів даної цивільної справи.

З наведених підстав просить скасувати рішення Рівненського районного суду від 18 червня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 вважає, що рішення судом постановлено з дотримання норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовуються зібраними доказами у справі.

Вказує, що в договорі купівлі-продажу житловою будинку, посвідченому виконавчим комітетом Верхівської сільської ради 27.05.1982 року зазначено, що житловий будинок продано з усіма надвірними будівлями. Однак, оспорювана господарська будівля (колодязь) ніколи не належала до надвірних будівель будинковолодіння АДРЕСА_1 Рівненського району, що підтверджується схемою зазначеної земельної ділянки в технічному паспорті, на якій колодязь знаходиться за межами будинковолодіння.

Зазначає, що заяву невідомого походження, невідомого автора, оформлену з порушенням порядку, встановленого законом, не можна кваліфікувати як письмову заяву продавця житловою будинку ОСОБА_13

Акт комісії Верхівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 16.05.2015 року не має жодної юридичної сили, оскільки про роботу комісії вона повідомлена не була, її правовстановлюючих документів ніхто не оглядав, акт не підписаний головою комісії та не розглядався і не був затверджений на сесії сільської ради відповідно до законодавства.

Також, як зазначила у своїх показах свідок ОСОБА_14, землевпорядник Верхівської сільської ради, комісії не визначала належність господарської будівлі (колодязя), а лише встановила, що на момент її прибуття межа між присадибними ділянками проходила, з однієї сторони, по середині колодязя.

Звертає увагу на те, що нею було надано суду копію заяви її батька ОСОБА_15 від 21.05.1997 року про самовільне перенесення співвласником будинковолодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_7 межі між присадибними ділянками. Верхівська сільська рада не розглянула дану заяву по суті та не відновила межу. Після цього межа між садибами стала пролягати з однією сторони посередині колодязя.

Крім того, в експлікації до плану забудови земельної ділянки в селі Верхівськ, розробленого 15.08.1965 року та виданого її батькові ОСОБА_15, під номером 5 зазначений колодязь.

Таким чином, єдиним аргументом позивача в апеляційній скарзі є технічний паспорт, який, відповідно до роз'яснень КП РОБТІ, не є правовстановлюючим документом. В той же час в технічному паспорті, виданому її батькові, матері та їй вказаний колодязь зазначений як ціла споруда.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

На вказаний відзив позивачем подано відповідь, в якій вона вказує, що на час посвідчення виконавчим комітетом Верхівської сільської ради договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, належного ОСОБА_13, технічна інвентаризація у селі ще не проводилась, тому посилання ОСОБА_5 на технічний паспорт є безпідставними.

Пояснює, що нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_16, яка є сестрою продавця житлового будинку ОСОБА_13 та за станом здоров'я не могла з'явитись до суду, було долучено до матеріалів справи в зв'язку з тим, що ОСОБА_13 підчас розгляду справи померла та не могла бути допитана в якості свідка.

Також, ОСОБА_4 наголошує на тому, що чинним законодавством не передбачено затвердження акту комісії Верхівської сільської ради від 16.05.2015 року на сесії сільської ради.

В 1991 році коли вона з братом отримувала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_8 електронного реєстру ще не було, а тому в 2005 році коли мати ОСОБА_5 успадковувала майно після смерті ОСОБА_15, жодного майна, в тому числі і колодязя, за нею з братом не було зареєстровано.

Просить апеляційну скаргу задовольнити.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 27.05.1982 року власником житлового будинку з усіма надвірними будівлями в с.Верхівськ Рівненського р-ну, Рівненської обл. на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку була ОСОБА_8 (а.с.7 т.1).

Із технічного паспорту №54 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1., виготовленого 17.11.1988 р. КП "РОБТІ", вбачається, що в характеристиках будівель і споруд зазначено ? колодязя "К" (а.с.10 т.1). Згідно технічного опису надвірних будівель і споруд, що міститься в інвентаризаційній справі №54 на вказане будинковолодіння, станом на 17.11.1988 р. спірний колодязь знаходиться на території сусіднього будинковолодіння (а.с.121 т.1).

Після смерті ОСОБА_8 житловий будинок по АДРЕСА_1 успадкували її дочка ОСОБА_4 та син ОСОБА_7, що стверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.04.1991р. (а.с.124 т.1).

23.07.2013 р. проведена технічна інвентаризація житлового будинку по АДРЕСА_1., згідно матеріалів якої, в зведеному акті вартості будинків, господарських будівель та споруд вказано "1/2 К" колодязь (а.с.125 т.1), який згідно зі схемою земельної ділянки (а.с.126) та Абрису (а.с. 135 зворот) розміщений на земельній ділянці сусіднього будинковолодіння.

Згідно технічного паспорту, виданого КП "РОБТІ" №53 від 17.11.1988 року на житловий будинок по АДРЕСА_3 станом на 1988 року в експлікації надвірних будівель зазначений спірний колодязь позначений літерою "К" (а.с.57), який згідно технічного опису надвірних будівель і споруд перебуває на території будинковолодіння ОСОБА_15 (а.с.211 т.1).

Після смерті ОСОБА_15.(4.02.2004року) для дружини спадкодавця- ОСОБА_10 видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.11.2005 року (а.с. 222 т.1), відповідно до якого спадкове майно складається із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3. та надвірних будівель, зокрема, ж- колодязь, які належали спадкодавцю на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 21.12.1988 року.

Таким чином встановлено, що на момент набуття ОСОБА_4 у власність житлового будинку по АДРЕСА_1 (17.04.1991р.) спірний колодязь належав ОСОБА_15 на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 21.12.1988 року., яке за життя мати позивачки - ОСОБА_8 не оспорювала.

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно 8799936 від 31.10.2005 року за ОСОБА_10 було зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями, в тому числі, на колодязь "ж", як цілий об'єкт (а.с.221 т.1).

Після смерті ОСОБА_10 (ІНФОРМАЦІЯ_1 року) житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_3. перейшов у власність ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.09.2010 року, в якому зазначено, що до складу спадщини входить і колодязь «ж» (а.с.61 т.1).

З витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.09.2010 року та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 4.04.2016 року вбачається, що за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_3 зокрема колодязь "Ж" (а.с. 226, 63 т.1).

Сторонами не заперечується, що колодязь, який позначений в технічних паспортах КП "РОБТІ", виготовлених на замовлення сторін, літерами "К" та "Ж" є один і той самий об'єкт нерухомості, щодо якого між ними виник спір.

Також, судом встановлено, що доступ до спірного колодязя родина позивача здійснює через хвіртку в огорожі між її земельною ділянкою та земельною ділянкою відповідача ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з вимогами ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його власності, якщо не право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За наведеного, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено згідно вимог статті 89 ЦПК України, суд першої інстанції, установивши, що спірний колодязь розташований на земельній ділянці відповідача ОСОБА_5, якою у встановленому законом порядку зареєстровано за собою право власності на дану будівлю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_4 права власності на його ? частину, а також визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11.11.2005 року для ОСОБА_10 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 28.09.2010 року для ОСОБА_5 в частині визнання права власності на цілу господарську будівлю -колодязь, позначений буквою "ж" у складі будинковолодіння АДРЕСА_3.

Покликання позивача на договір купівлі-продажу житлового будинку з усіма надвірними будівлями від 27.05.1982 року, як доказ належності її матері ? частини спірного колодязя, не заслуговують на увагу, оскільки у вказаному договорі відсутній перелік надвірних будівель, право власності на які разом із житловим будинком перейшло до покупця за договором.

Також, не є в розумінні ст.ст. 77,78 ЦПК України належними та допустимими доказами відчуження спірного колодязя разом із житловим будинком по АДРЕСА_1. за договором купівлі-продажу від 27.05.1982 року, надані позивачем, письмова заява ОСОБА_13 про те, що ОСОБА_8 дійсно купила у неї 1/2 частину колодязя, розташованого на межі земельних ділянок по АДРЕСА_2, та нотаріально посвідчена заява ОСОБА_16, яка не була стороною вказаного договору.

Що стосується акту комісії Верхівської сільської ради від 16.05.2015 року, то викладені у ньому дані про, те що спірний колодязь знаходиться на межі суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_2, не можуть бути взяті до уваги, оскільки у даній справі предметом спору є вимога про визнання права власності на частину колодязя, а не місце його розташування, в т.ч. і його відносно межі. А встановлення вказаним актом наявності у спірному колодязі двох отворів для забору води свідчить лише про користування ним обома сторонами, а не перебування його в спільній частковій власності останніх.

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду про те, що спірна споруда 1/2 колодязя "К" розміщена на земельній ділянці сусіднього домоволодіння НОМЕР_2, оскільки графічне зображення колодязя вказане на межі земельних ділянок і лише його позначка - на сусідній земельній ділянці, спростовуються матеріалами інвентаризаційної справи №54 на будинковолодіння АДРЕСА_1, а саме технічним описом надвірних будівель і споруд, схемою земельної ділянки та абрисом, відповідно яких на межі між суміжними земельними ділянками позначена лише хвіртка, яка веде до колодязя, а сам колодязь позначений на земельній ділянці сусіднього будинковолодіння.

Не свідчить про належність ОСОБА_4 ? частини спірного колодязя її доводи про позначення ? частки колодязя "К" та зазначення в половинному розмірі його відновлювальної вартості в матеріалах інвентарної справи на домоволодіння НОМЕР_2, оскільки, як вірно було вказано судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, а лише відображає технічні та графічні характеристики об'єктів нерухомості та їх розміщення.

Відповідно до ч.1 та ч. 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, ОСОБА_4 було звільнено судом від сплати судового збору при відкритті апеляційного провадження, то витрати по оплаті судового збору слід віднести за рахунок держави.

Судове рішення є законним та обґрунтованим, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375,376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 червня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги віднести за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 листопада 2018року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Гордійчук С.О.

Ковальчук Н.М.