Номер провадження: 22-ц/785/1015/18
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту укладання договору міни, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14.11.2017 року, ухваленого суддею Домусчі Л.В.,

встановив:

23.12.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона одружена з ОСОБА_3 з 2010 року, хоча проживали вони разом з грудня 2007 року та разом з ОСОБА_3 вони будували за спільні кошти будинок, що знаходиться в АДРЕСА_3. До 2009 року був закладений лише фундамент будинку, а з 2009 почалось будівництво, яке завершилось у 2012 році, та відповідач ОСОБА_3 був визнаний забудовником даного будинку. У подальшому, 25.10.2012 року відповідач ОСОБА_4 подарувала квартиру № АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_3 Того ж дня ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 зазначений житловий будинок. Насправді, на думку позивача, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір міни, а зареєстровано два договори дарування, щоб уникнути сплату податків. ОСОБА_2, з посиланням на ст. 235 ЦК України щодо правових наслідків удаваного правочину, просила суд встановити факт того, що 25.10.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір міни житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 14.11.2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що до укладення договору дарування ОСОБА_3 являвся власником будинку АДРЕСА_3 і земельної ділянки на якому вказаний будинок розташований, оскільки будівництво житлового будинку здійснювалося з 2009 року за спільні кошти та в період проживання позивача і відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу (факт встановлений судом), а закінчення будівництва, введення в експлуатацію та реєстрація власності здійснено у 2012 році, коли сторони перебували у шлюбі. Право власності на дане майно виникло тільки у 2012 році, а тому з посиланням на ст.60 СК України та ст. 331 ЦК України ОСОБА_2 вважає, що зазначене майно є спільним. Крім того вважає, що районним судом не було враховано те, що обидві угоди були зроблені в один день, але у різних нотаріусів і по суті є обміном та, враховуючи що з представлених документів випливало, що право власності на нерухоме майно придбано в шлюбі, нотаріус не мав права проводити операцію до надання документів про частки кожного співвласника в майні і реєструвати договір дарування або на частку відповідача або від обох відповідно до їхніх часток у майні. Також ОСОБА_2 вважає помилковим висновок суду про те, що нею обрано не вірний спосіб захисту, оскільки визнання судом факту обміну дозволяє вирішувати питання про спільну власність подружжя та відстоювати свої майнові права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 27.11.2010 року було зареєстровано шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб НОМЕР_1.

До укладання шлюбу сторони проживали разом та факт проживання однією сім'єю в період з грудня 2007 року по момент реєстрації шлюбу, тобто до 27.11.2010 року, було встановлено в рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 14.02.2017 року (справа № 522/25203/16-ц).

Сторони були зареєстровані батьками ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить свідоцтво про народження НОМЕР_2. Проте, у подальшому рішенням Приморського районного суду від 25.01.2017 року у справі №522/18099/16-ц було виключено з актового запису №6356, складеного Одеським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області про народження ОСОБА_5 відомості про ОСОБА_3 як про батька дитини.

У матеріалах справи наявний дозвіл на будування вищевказаного будинку, який був наданий ОСОБА_3 розпорядженням Ради народних депутатів Біляївського Одеської області № 306/95 від 06.09.1995 року. Будівельний паспорт на будівництво індивідуального житлового будинку також був складений 15.09.1995 року на ім'я ОСОБА_3

Згідно довідки виконавчого комітету Великодальницької сільради Біляївського району Одеської області №4081 від 31.07.2006 року, ОСОБА_3 є власником житлового будинку в АДРЕСА_3, за ним же числиться земельна ділянка, площею 0,15 га.

У подальшому, у 2012 році, земельна ділянка була приватизована відповідачем та ним отримано правовстановлюючий документ на земельну ділянку - Державний акт про право власності на земельну ділянку НОМЕР_3.

Того ж року відповідачем було введено в експлуатацію вказаний будинок та отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_4 від 25.07.2012 року (а.с.57). Право власності на вищевказаний будинок зареєстроване КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації нерухомості» м. Біляївка 25.10.2012 року (а.с.58).

На переконання суду першої інстанції, наявні у матеріалах справи документи свідчать про те, що власником АДРЕСА_3 та земельної ділянки, на якій вказаний будинок розташований, був відповідач ОСОБА_3 (до укладення договорів дарування).

З матеріалів справи суд вбачав, що 25.10.2012 року відповідачі уклади договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_6 прийняла у власність: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під АДРЕСА_3 по провулку Тираспольський 2. Договір державним нотаріусом Біляївської РДНК ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за № 2-2556 (а.с.59).

Судом встановлено, що згідно нотаріально посвідченої заяви від 25.10.2012 року, зареєстрованої в реєстрі за №2-2555, ОСОБА_2 надала згоду на дарування відповідачем ОСОБА_4 вказаного будинку в с. Великий Дальник (а.с.96).

Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_3, була також подарована ОСОБА_4 згідно договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Біляївської РДНК ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2559.

Відповідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У той же день, 25.10.2012 року ОСОБА_4, з однієї сторони, та ОСОБА_3, з другої сторони, уклали договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_4 передала безоплатно у власність ОСОБА_3 квартиру під АДРЕСА_1. Договір було посвідчено приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за № 6328 (а.с.59).

Позивач надала згоду на укладення спірного договору дарування, тобто була обізнана щодо природи договору (договору дарування, його умов, а не міни).

Крім того, суд вбачав, що після укладення договору дарування будинку 25.10.2012 року, позивач з ОСОБА_9 переїхали до квартири і мешкали там разом до 2016 року (до того, як позивач завагітніла та почалися розлади в сім'ї), тобто на час спільного проживання вона погоджувалась з такими правочинами.

Посилання позивача на те, що була домовленість, що колишній чоловік згодом повинен був 1/2 частину квартири оформити на неї, окрім її твердженнями ніякими належними та допустимими доказами не підтверджено.

У своїй позовній заяві позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилаючись на ст. 235 ЦК України, вказувала на удаваність оскаржуваного договору дарування та просила суд визнати факт, що насправді був укладений договір міни житлового будинку в с. Великий Дальник на квартиру в ОСОБА_8.

Відповідно до ст.235 ч.1 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили.

З роз'яснень, які викладені в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Таким чином, при вчиненні удаваного правочину настання його мети - приховати інший правочин і бажають її досягти обидві сторони правочину, то й до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала внутрішня воля сторін і який вони насправді вчинили.

Відповідно до ст.715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 716 ЦК України зазначає, що до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, що може бути спростована лише нормою закону чи встановлена судом.

У відповідності до ст.262 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно зі ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні норми визнання цивільно-правового договору укладеним наводяться в ч. 1 ст. 638 ЦК, відповідно до якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі.

Крім цього, у разі недотримання сторонами письмової форми правочину для з'ясування факту його вчинення та змісту слід виходити з приписів частини другої статті 205 Цивільного кодексу України; поведінка сторін, що засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків, може доводитися письмовими доказами та поясненнями сторін.

Районний суд вважав, що вказане свідчить про те, що сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов саме за договором дарування будинку.

Будь-яких належних доказів щодо доплати за будинок з боку позивача суду не надано, крім того сторони за цими угодами вказане заперечували і об'єкти нерухомості були передані один у одному за правочинами, укладеними у відповідності до положень чинного законодавства щодо умов та форми (ст.205 -207, 640, 658, 719 ЦК України).

Крім цього, із поведінки сторін не вбачається, що вони переслідували настання певних правових наслідків, які виникають саме у разі укладення договору міни.

Суд вбачав, що оскаржуваний договір дарування житлового будинку було укладеного з дотриманням вимог законодавства щодо такого виду договору, зокрема, дотримано форму договору та вимоги щодо його нотаріального посвідчення; угода була вчинена з дотриманням положень ст.369 ЦК України та положень гл. 7,8 СК України. Представником позивача суду не представлено належних та допустимих доказів стосовно того, що воля сторін не відповідала їх діями та останні мали намір укласти не договір дарування, а договір міни.

Суд також не вбачав, що між сторонами було укладено договір міни у спрощений спосіб, оскільки обмін електронними листами, які містять домовленості сторін, та надані до суду у якості доказів, не мають підписів відповідачів, не містять конкретних відомостей щодо сторін та стосовно того, що сторони дійшли згоди за усіма істотними умовами, отже не підтверджують факту укладання сторонами договору у розумінні норм статті 626 ЦК України.

Крім того, виписки з електронної переписки датовані 2010 роком, між тим спірні договору були укладені у 2012 році, тобто через тривалий період після переписки.

При цьому, суд звертав увагу на те, що договір дарування житлового будинку від 25.10.2012 року до теперішнього часу сторонами не оскаржувався, не визнався судами недійсним.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Згідно ст. 11 ЦПК України (у редакції, чинної на час ухвалення рішення) суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України (у редакції, чинної на час ухвалення рішення) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦПК України (у редакції, чинної на час ухвалення рішення) доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими, не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи та під час судового розгляду не знайшли, а тому вважав за необхідне відмовити у їх задоволенні саме з підстав необґрунтованості. Підстав для визнання факту укладення договору міни судом не знайдено.

Крім того, згідно чинного законодавства не передбачено такого захисту прав як встановлення факту укладення договору міни.

При цьому, оскільки суд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 по суті у зв'язку з їх необґрунтованістю, суд не прийняв до уваги посилання представника відповідача щодо застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що спірне майно є спільним, те що районним судом не було враховано те, що обидві угоди були зроблені в один день, але у різних нотаріусів і по суті є обміном та, що, нотаріус не мав права проводити операцію до надання документів про частки кожного співвласника в майні і реєструвати договір дарування або на частку відповідача або від обох відповідно до їхніх часток у майні, з огляду на те що ці твердження було доводами позову, які суд першої інстанції дослідив та надав належну правову оцінку.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи що висновок суду про те, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту, оскільки визнання судом факту обміну дозволяє вирішувати питання про спільну власність подружжя та відстоювати свої майнові права, оскільки такі твердження суперечать змісту статей 15, 16 ЦК України, до того ж такий висновок суду не був основною підставою для відмови у задоволені позову.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 255, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14.11.2017 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.05.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева