Справа № 445/1440/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М.
Провадження № 22-ц/783/3692/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 23 березня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання за нею, як спадкоємицею за заповітом у порядку спадкування після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, прав та обов'язків забудовника стосовно завершення будівництва та здачі в експлуатацію половини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1, реєстрацію права власності на нерухоме майно, отримання свідоцтв про право власності не нерухоме майно.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, визнано за ОСОБА_2 як спадкоємицею за заповітом у порядку спадкування після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, права та обов'язки забудовника стосовно завершення будівництва та здачі в експлуатацію половини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1, реєстрацію права власності на нерухоме майно, отримання свідоцтв про право власності не нерухоме майно.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_4,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що спірний будинок почали споруджувався ОСОБА_8 та ОСОБА_5, за час перебування у шлюбі. В подальшому, ОСОБА_8, підробивши доручення від імені ОСОБА_5, даний будинок продав позивачці. Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 20.02.2006 року договір купівлі - продажу було визнано недійсним і за ОСОБА_5 визнано право власності на половину незавершеного будівництвом житлового будинку. ОСОБА_8, не маючи фінансової можливості повернути ОСОБА_2 отримані від неї кошти за договором купівлі - продажу будинку, склав заповіт, яким заповів позивачці будинок і земельну ділянку. Проте, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував, що спірний будинок реально не поділений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, що перешкоджає визнанню за останньою права та обов'язки забудовника. Також, крім незавершеного будинку на земельній ділянці немає інших споруд, а тому суд першої інстанції не міг задовольняти позовну вимогу про визнання прав та обов'язків на забудову неіснуючих господарських споруд. Апелянт вважає, що суд вправі був визнати за ОСОБА_2 право забудовника лише у випадку, коли б вона, у передбаченому законом порядку, оформила на себе право власності на частину будинку і земельної ділянки. Разом з тим, в матеріалах справи є довідка приватного нотаріуса Радивилівського районного нотаріального округу про неможливість видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позов ОСОБА_9,суд першої інстанції виходив з того, що будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1, здійснювалося згідно із законом, будівництво не є самочинним, а тому ОСОБА_2, як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_8, має право на завершення його будівництва, здачу в експлуатацію та реєстрацію у зв»зку з переходом до неї прав забудовника, що належали спадкодавцю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Рішенням виконавчого комітету Золочівської міської ради народних депутатів №580 від 23.09.1988 року, яким ОСОБА_8 надано у безстрокове користування земельну ділянку в АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку, виготовленим на замовлення ОСОБА_8, проектом забудови земельної ділянки у АДРЕСА_1, складеним на замовлення забудовника ОСОБА_8 26 квітня 1989 року районним архітектором актом виносу в натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель, отриманим дозволом на право закладки фундаментів під індивідуальне будівництво, будівельним паспортом, згідно з яким забудовником земельної ділянки на АДРЕСА_1 є ОСОБА_8, підтверджується правомірність будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1, що такий не є самочинним будівництвом.

ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1.

Як вбачається із заповіту, складеного ОСОБА_8 та посвідченого приватним нотаріусом Радивилівського районного нотаріального округу Рівненської області 20 лютого 2014 року, ОСОБА_8 заповів належну йому на праві власності частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами і частину земельної ділянки, приналежну до вищевказаного будинку за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_2.

Відповідно до ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті.

Згідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 1 ст. 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

На підставі розгляду заяви позивачки, приватний нотаріус Радивилівського районного нотаріального округу В.І. Гордійчук, видав Довідку 10-01/16 від 17.01.2015 року, у якій зазначив, що видати свідоцтво про право на спадщину на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, не видається можливим, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказане домоволодіння.

Відповідно до довідки №311 від 06.06.2014 року, виданої Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_8, незавершений будівництвом будинок по АДРЕСА_1 становить 68% готовності.

Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 ЦК України, зокрема із правочинів. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації; коли ж право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту такої реєстрації.

Виходячи зі змісту ч.ч.1, 2 ст.331 ЦК України, ч.1 ст.182 ЦК України та Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого наказом МЮУ № 1844/5 від 14.12.2012р., право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію та реєстрації права власності.

Згідно з роз'ясненнями п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки, як забудовника,входять до складу спадщини. Визнання права власності в порядку спадкування на недобудований будинок відповідно до чинного законодавства України неможливе. Правильною визнано практику судів щодо визнання за спадкоємцем прав забудовника, як таких, що входять до складу спадщини. Вказане узгоджується із правовою позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в інформаційному листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013р.

Як роз»яснено в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об»єкти нерухомості, у тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема, на житловий будинок, іншу споруду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_8 за життя не завершив будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1, не здав його в експлуатацію та не зареєстрував за собою право власності на житловий будинок, разом з тим, як забудовник, він мав право вчиняти ці дії, а тому такі його права входять до складу спадщини, як такі, що не нерозривно пов'язані з особою спадкодавця і підлягають спадкуванню, а відтак ОСОБА_2, як спадкоємець за заповітом, має право на визнання за нею прав забудовника, а саме, права на завершення будівництва незавершеного будівництвом спірного житлового будинку, здачу його в експлуатацію та реєстрацію за собою права власності.

Покликання апелянта на те, що незакінчений житловий будинок по АДРЕСА_1 реально між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не поділений, а відтак незрозумілим є, яку частину цього житлового будинку має право забудовувати ОСОБА_2, не спростовують правильного висновку суду про підставність позову, оскільки відсутність реального поділу незакінченого будівництвом житлового будинку не може бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Доводи апелянта про те, що визнаючи за ОСОБА_2 право на реєстрацію нерухомого майна і отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до змісту ст. ст. 182, ч.2 ст. 331 ЦК України, таке право виникає з моменту завершення будівництва, не заслуговують на увагу, оскільки такі права належать забудовнику, і оскільки забудовник незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_8 помер, то його права, як забудовника, в тому числі, право на реєстрацію нерухомого майна і отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно, перейшли до спадкоємця за заповітом, яким є ОСОБА_2

Безпідставними є доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 уже зверталася з аналогічним позовом до суду і їй було відмолено у його задоволенні, оскільки предметом попереднього позову було визнання за ОСОБА_2 права власності на половину житлового будинку по АДРЕСА_1.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 23 березня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18.05.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.