_____________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/6798/17
Провадження № 2/520/6422/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2018 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

12.06.2017 року позивач звернулась до суду з позовом та просила ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловою квартирою за адресою АДРЕСА_1. Зазначити, що рішення є підставою для зняття ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1. Стверджує, що разом з нею на спірній житловій площі зареєстровані донька ОСОБА_4, онук ОСОБА_5, донька ОСОБА_6 та син ОСОБА_3, який в квартирі не проживає. Позивач вказує на те, що факт перебування ОСОБА_3 на реєстраційному обліку за даною адресою перешкоджає їй в повній мірі реалізовувати право користування квартирою, крім того, вона вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, оскільки розрахунок експлуатаційних платежів і платежів за комунальні послуги здійснюються з кількості зареєстрованих за адресою осіб. У зв'язку з наведеним, на підставі статей 71,72 ЖК України просила задовольнити позов, вказуючи на те, що її права відповідального наймача порушені.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено, визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловою квартирою за адресою АДРЕСА_1. Зазначено, що рішення є підставою для зняття ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_1.

Проте, 20 вересня 2018 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою, в якій просив суд скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.09.2017 року по цивільній справі №520/6798/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою суду від 22.10.2018 року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.09.2017 року було скасовано та призначено справу для розгляду в порядку спрощеного провадження.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовну заяву підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказуючи на те, що він не втрачав право користування квартирою, оскільки періодично в ній проживає, часто приходить до матері у гості, передає їй грошові кошти.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення виконкому Київської районної ради народних депутатів № 1225 від 19 грудня 1986 року, Житлово-експлуатаційним об'єднанням Київського району 26 грудня 1986 року було видано розпорядження № 817, згідно якого позивачу ОСОБА_1 було відкрито особовий рахунок на займану нею житлову площу 29,37 кв.м. у квартирі за адресою АДРЕСА_1, з право укладання договору найму. Склад сім'ї три особи: вона, донька ОСОБА_1 (зараз ОСОБА_1 та син ОСОБА_3

Згідно довідки (з місця мешкання про склад сім'ї та реєстрацію) № 479 від 09.03.2017 року, вбачається що в квартирі АДРЕСА_1, крім позивача ОСОБА_1, також зареєстровані: її донька ОСОБА_4, онук ОСОБА_5, донька ОСОБА_6 та син ОСОБА_3.

На підтвердження своїх вимог позивач надала суду Акт обстеження квартири для визначення не проживаючих осіб, складений сусідами ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, підпис яких посвідчено начальником дільниці № 6 КП «ЖКС «Чорноморський», згідно якого вбачається, що відповідач ОСОБА_3 з квітня 2004 року не проживає в спірній квартирі.

Проте, суд критично оцінює даний акт, оскільки в ході розгляду справи було встановлено, що відповідач не втрачав зв`язок зі спірною квартирою, так як час від часу в ній проживав, а його відсутність була пов'язана з тим, що він деякий час спів мешкав з жінками за адресами їх проживання.

Дана обставина була підтверджена у судовому засіданні особисто позивачем, яка пояснила суду, що її син почав проживати у жінок, з якими зустрічався, з 18 років. Однак, періодично повертався до квартири, проживав в ній, та навіть завів собаку. В останнє він пішов з квартири у вересні - жовтні 2017 року та до грудня - то приходив проживати, то не приходив, а з грудня 2017 року почав постійно проживати з співмешканкою у належній їй квартирі на АДРЕСА_2.

У судовому засіданні відповідач пояснив, що проживання з дівчиною в спірній квартирі призвело б до незручностей, з урахуванням того, що квартира має дві кімнати та в ній, окрім позивача та нього, проживає сестра ОСОБА_4 та племінник ОСОБА_5

Крім того, пояснив, що до осені 2017 року він постійно проживав в спіній квартирі біля одного року.

Окрім того, факт того, що відповідач не втратив зв'язку з спірною квартирою підтверджується й постановою Київського районного суду м. Одеси від 15.11.2017 року у справі № 520/10747/17 та ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.11.2017 року у справі № 520/10667/17, в яких викладені обставини щодо здійснення ОСОБА_3 неправомірних дій саме в квартирі АДРЕСА_1.

Що стосується наявного у справі акту від 08.06.2017 року, суд оцінює його критично та також зазначає, що він, зокрема, підписаний сестрою відповідача - ОСОБА_6, яка, як стверджувала сама позивач у судовому засіданні, у 2016 році одружилась та переїхала проживати до чоловіка, а значить, достеменно не може знати обставини проживання /чи не проживання відповідача у вказаній квартирі, так як сама у ній не проживає.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Згідно ст. 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення.

У відповідності до ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст.89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Таким чином, ключовою обставиною, встановлення якої є необхідним для правильного вирішення цього спору, є наявність чи відсутність поважних причин відсутності відповідача у жилому приміщенні понад строки, встановленіст.71 ЖК України.

При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач не скористалась своїм процесуальним правом та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а саме не додано будь-яких належних доказів підтверджуючих втрату відповідача права користування квартирою.

Розглядаючи справу по суті суд бере до уваги, що позивач з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів до суду не зверталась, у зв'язку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Обставини, на які покликається позивач в обґрунтування своїх вимог щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки відповідно до наданих пояснень останнім в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_3 періодично відвідує спірну квартиру та частково несе обов`язок утримання по квартирній платі, передає позивачеві грошові кошти тощо.

Крім того, вирішуючи спір по суті, суд бере до уваги, що будь-якого іншого житла відповідач не має, а задоволення позову призведе до позбавлення його права проживання та майбутньої приватизації єдиного житла.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Виходячи вищевикладене та керуючись ст. ст.. 71,72 ЖК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Київського районного суду м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.