Номер провадження: 22-ц/785/6122/18
Головуючий у першій інстанції Прохоров П. А.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2018 року м. Одеса

Справа № 520/10236/15-ц

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря - Драганової Ю.С.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_4,

- відповідач -ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, заапеляційною скаргою ОСОБА_6, представника ОСОБА_7,на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Прохорова П.А. 18 серпня 2015 року,

встановив:

У липні 2015 р. ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений 18.04.2015 р. між ним та ОСОБА_5 та зареєстрований Відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 496.

ОСОБА_4 обґрунтовує свої вимоги тим, що 18.04.2015 р. між сторонами було укладено шлюб.

Спільне життя з відповідачкою не склалося з дня укладення шлюбу через несумісність характерів, відсутність спільних поглядів на життя та сім'ю, порядок проведення весілля, неприйнятну поведінку відповідачки.

З моменту проведення державної реєстрації шлюбу вони спільно не проживали жодного дня, не мали зустрічей. Жодного бажання щодо відновлення колишніх стосунків не було. Таким чином, шлюб з самого укладення, за відсутності жодних притаманних подружжю людських стосунків, носить суто формальний характер. Жодного майнового спору між сторонами не існує.

Потреби у наданні сторонам строку на примирення не існує (а. с. 2).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.08.2015 р. вищезазначена позовна заява ОСОБА_4 задоволена.

Розірвано шлюб, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та зареєстрований 18.04.2015 р. Відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 496.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 шлюб між сторонами зареєстровано 18.04.2015 р.. Дітей від шлюбу не має.

Встановлено, що сторони на час звернення з позовом до суду спільно не проживають. Сумісне господарство не ведуть. Жодних подружніх стосунків не підтримують.

Враховуючи, що сторони подружні стосунки тривалий час не підтримують, спільне господарство не ведуть, за час розгляду справи не примирилися, волю позивача на розірвання шлюбу, суд приходить до висновку про неможливість збереження шлюбу між сторонами (а. с. 16 - 16 зворотна сторона)

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18.05.2018 р. заяву ОСОБА_6, представника ОСОБА_7, від 13.04.2018 р. про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.08.2015 р. залишено без задоволення.

ОСОБА_6, представник ОСОБА_7, в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Позовну заяву залишити без розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заочне рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує, що відповідачці не було відомо про розгляд справи, належним чином вона не сповіщалася про судове засідання. Справу розглянуто неповноважним судом. В м. Одесі відповідачка ніколи не була зареєстрована. На час розгляду справи була зареєстрована в м. Києві. ОСОБА_4 був зареєстрований у Приморському районні м. Одеси. Він був освідомлений про вагітність відповідачки на час подання позову.

ОСОБА_7 у судове засідання не з'явилася. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. У наданих апеляційному суду особистих письмових поясненнях просить заочне рішення суду скасувати. Ухвалити нове судове рішення у відповідності до норм процесуального закону. Посилається на незаконність та необґрунтованість заочного рішення суду. Вказує, що спільно вони проживали з позивачем до квітня 2017 р.. З травня до жовтня вони підтримували стосунки, які притаманні колишнім членам родини, пов'язаними спільною дитиною. У жовтні 2017 р. позивач викрав дитину і з тих пір вона її не бачила. Про розірвання шлюбу у 2015 р. вона нічого не знала. Вони дійсно спільно не проживають з травня 2017 р., спільного господарства не ведуть. Розірвання шлюбу потайком було вчинено з метою заволодіння спільною сумісною власністю, яка придбавалась за її кошти, кошти її батьків. Після усіх незаконних дій, які вчиненні позивачем відносно неї, у неї не має сумнівів у тому, що примирення, подальше сумісне життя є неможливим. Сім'ї між ними вже ніколи не буде. Вона не заперечує проти розірвання шлюбу, але не згодна з моментом його розірвання, оскільки до травня 2017 р. вони проживали однією сім'єю. Момент припинення шлюбу має дуже важливе значення для правових наслідків щодо набутого за час шлюбу майна та його статусу. Хоча вона розуміє, що неможливо розірвати шлюб «заднім числом». Тому можливим є ухвалення апеляційним судом нового рішення про розірвання шлюбу з дня ухвалення такого рішення, або закриття провадження у справі. Шлюб, в якому вона зараз знаходиться, буде визнаний нею недійсним на підставі рішення апеляційного суду по даній справі.

Представник відповідачки у судовому засіданні підтримав викладені в апеляційній скарзі та особистих письмових поясненнях його довірительки доводи та вимоги.

ОСОБА_8, представник ОСОБА_4, у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Заочне рішення суду залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції. Вказує, що апелянт зловживає своїми процесуальними правами. Апеляційну скаргу подано більше ніж через два з половиною роки після ухвалення рішення. Хибним є твердження апелянта щодо випадкової обізнаності відповідачки про наявність заочного рішення, оскільки 08.08.2017 р., тобто майже рік тому, ОСОБА_5 уклала інший шлюб. На момент укладення другого шлюбу відповідачка не могла не знати про наявність заочного рішення про розірвання попереднього шлюбу. Другий шлюб неможливо укласти без пред'явлення документів, що підтверджують припинення попереднього шлюбу, в даному випадку - рішення суду. У заяві про державну реєстрації шлюбу зазначається документ, що підтверджує припинення попереднього шлюбу. Вказане також підтверджується тим, що 05.05.2018 р. до суду було подано заяву представника позивачки про повторну видачу копії заочного рішення. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності. Враховуючи укладення другого шлюбу, припинення спільного проживання та ведення домашнього господарства, відсутність намірів сторін зберегти сім'ю, розірвання шлюбу за рішенням апеляційного суду призведе до подання нового позову про розірвання шлюбу. Рішення апеляційного суду також буде підставною для визнання другого шлюбу недійсним. У позові ОСОБА_4 вказав останню відому адресу проживання відповідачки. У зв'язку з тим, що до суду надійшла інформація про те, що відповідачка в Одеській області не зареєстрована, остання викликалася у судове засідання через ЗМІ.

ОСОБА_8, представник ОСОБА_4, у судовому засіданні підтримала викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України, чинних на час ухвалення рішення судом першої інстанції, передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, чинного на час апеляційного перегляду, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене не підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про задоволення позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 24, 105, 110, 112 СК України) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права.

Між сторонами виникли правовідносини щодо розірвання шлюбу.

За правилами, передбаченими ст. ст. 24, 105, 110, 112 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірванню шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, чоловік і жінка, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання.

Оскільки беззаперечно встановлено, що шлюб між сторонами остаточно розпався, носить формальний характер, його збереження неможливе, позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин що є неприпустимим. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Таким чином, висновок суду першої інстанції про розірвання шлюбу є вірним.

Доводи апелянта про обізнаність позивача щодо вагітності відповідачки на час подання позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на підтвердження цих доводів не надано жодного доказу.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність належного сповіщення відповідачки про розгляд справи, розгляд справи неповноважним судом, оскільки вона була зареєстрована в м. Одесі, а ОСОБА_4 був зареєстрований у Приморському районні м. Одеси, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до наявної у справі відповіді відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а. с. 7) ОСОБА_5 зареєстрованою/знятою з реєстрації по Одеській області не значиться.

В об'яві, розміщеній у газеті «Одесские известия» від 28.07.2015 р. (а. с. 10), вказано: «Київський районний суд м. Одеси викликає ОСОБА_9 як відповідача по справі № 520/10236/15-ц за позовом ОСОБА_10. Судове засідання відбудеться 01.08.2015 року, о 10 год. 30 хв., головуючий суддя Прохоров П.А., в залі Київського районного суду м. Одеси № 244, за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 3-б, кабінет 244».

Відповідно до довідки суду (а. с. 11) особи, які беруть участь у справі у судове засідання, призначене на 01.08.2015 р., не з'явилися.

В об'яві, розміщеній у газеті «Урядовий кур'єр» від 08.08.2015 р. (а. с. 12), вказано: «Київський районний суд м. Одеси викликає ОСОБА_9 - відповідача по справі № 520/10236/15-ц, про розірвання шлюбу, яке відбудеться 18.08.2015 року, о 10 годині 20 хвилин в приміщенні Київського районного суду м. Одеси за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 3-б, кабінет 244…».

Відповідно до заяви ОСОБА_4 (а. с. 14) останній просив розглянути справу за його відсутності. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Відповідно до довідки суду (а. с. 15) особи, які беруть участь у справі у судове засідання, призначене на 18.08.2015 р., не з'явилися. Суд ухвалив заочне рішення (а. с. 18 - 18 зворотня сторона).

За правилами, передбаченими п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі, якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином, доводи апелянта про те, що відповідачка не була належним чином сповіщена про розгляд справи є обґрунтованими.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що заочне рішення не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до наявного у справі Свідоцтва про шлюб (а. с. 47) відповідачка 08.08.2017 року зареєструвала другий шлюб з громадянином ОСОБА_11. Таким чином, відповідачка реалізувала заочне рішення суду першої інстанції про розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні діє принцип верховенства права.

Згідно із ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколи до неї є частино національного законодавства, як чинний міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р.. Конвенція набула чинності для України 11.09.1997 р..

Стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Одним з основоположних принципів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania).

Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia).

Уклавши другий шлюб, ОСОБА_7 без жодних заперечень з її боку щодо незаконності реалізувала заочне рішення, яке було ухвалено з вищевказаними порушеннями норм процесуального права. Після укладення другого шлюбу виникли відповідні правовідносини ОСОБА_7 з її новим чоловіком - ОСОБА_11, з притаманними шлюбу правами та обов'язками. У ОСОБА_12 після розірвання шлюбу також виникли відповідні правові очікування.

Виходячи з вищевказаного, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_7 щодо перегляду в апеляційному порядку заочного рішення суду першої інстанції про розірвання шлюбу, після укладення нею нового шлюбу, відсутності дійсних намірів щодо відновлення сім'ї, направлені не на відновлення її порушених прав, а задля нового розгляду справи з метою, зокрема, визнання нового шлюбу недійсним, про що вказала сама ОСОБА_7. Вагомі, непереборні обставини, які вимагають перегляду вищевказаного заочного рішення суду першої інстанції відсутні.

Доводи ОСОБА_7 про те, що розірвання шлюбу потайком було вчинено з метою заволодіння спільною сумісною власністю, яка придбавалась за її кошти, кошти її батьків, вона не заперечує проти розірвання шлюбу, але не згодна з моментом його розірвання, оскільки до травня 2017 р. вони проживали однією сім'єю, момент припинення шлюбу має дуже важливе значення для правових наслідків щодо набутого за час шлюбу майна та його статусу, колегія суддів відхиляє, оскільки сам ОСОБА_4 у позові вказав, що спільне життя з відповідачкою не склалося з дня укладення шлюбу, з моменту проведення державної реєстрації шлюбу вони спільно не проживали жодного дня (а. с. 2). Судом першої інстанції встановлено, що сторони на час звернення з позовом до суду спільно не проживають. Сумісне господарство не ведуть. Жодних подружніх стосунків не підтримують (а. с. 16).

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_6, представника ОСОБА_7,необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_6, представника ОСОБА_7,а також для прийняття доводів апеляційної скарги останнього у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, представника ОСОБА_7,- залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2015 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12 листопада 2018 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе