Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 308/8114/15-ц

провадження № 61-39778св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., ХоптиС. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Національний банк України, фізична особа-підприємець ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, у складі судді Дергачової Н. В., від 22 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області, у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Бисаги Т. Ю., Мацунича М. В., від 30 травня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Національний банк України, ФОП ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Свої вимоги банк мотивував тим, що 28 березня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ФОП ОСОБА_6 був укладений кредитний договір на відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії № З/КВ-08-1 (відповідного до додаткового договору реєстраційний номер було змінено № 9/К-08-АПЗ) (далі - договір), згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 760 000, 00 грн з розрахунку 11,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 28 березня 2007 року по 23 січня 2023 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_4 за договором іпотеки № 9/Zфквіп-08 від 11 квітня 2008 року передав у іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно: позиції першого поверху будівлі літ. В (поз І-сходи та поз. 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10 п. І-сходи, другого поверху) загальною площею 778, 6 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (далі - предмет іпотеки).

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», AT «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь AT «Дельта Банк».

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 06 квітня 2015 року наявна заборгованість у сумі: 3 281 628, 92 грн, з яких: тіло кредиту - 2 173 871, 65 грн, відсотки - 1 107 757, 26 грн.

Із урахуванням положень пунктів 4.2, 4.3. іпотечного договору, ПАТ «Дельта Банк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки.

У червні 2016 року ОСОБА_4 подав до суду зустрічний позов до ПАТ «Дельта Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ФОП ОСОБА_6 про визнання припиненою іпотеки нерухомого майна згідно іпотечного договору 9/Zквіп-08 від 11 квітня 2008 року.

Свої вимоги позивач за зустрічним позовом мотивував тим, що між ТОВ «Укрпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та третьою особою (позичальник) без погодження з позивачем за зустрічним позовом, який є майновим поручителем згідно вказаного договору, була укладена додаткова угода № 1 від 23 квітня 2008 року, якою розмір комісії за управління кредитною лінією з 23 квітня 2008 року збільшений з 0,015 до 0,028 процентів в день - тобто на 86,6 процентів, а розмір процентної ставки, визначеної пунктом 4.6 договору, збільшено з 19 процентів річних до 26 процентів річних. Також додатковою угодою № 2 від 06 жовтня 2008 року ретроспективно розмір комісії за управління кредитною лінією за весь період дії договору, тобто з 28 березня 2008 року, збільшено до 0,03 процентів в день, тобто вдвічі у порівнянні з першопочатковим її розміром.

Отже, відповідачем за зустрічним позовом та позичальником без погодження з майновим поручителем збільшений обсяг зобов'язань та відповідальності за кредитним договором, що суперечить пункту 1.1 іпотечного договору 9/Zквiп-08 від 11 квітня 2008 року.

Із урахуванням зазначеного, враховуючи положення статей 7, 19 Закону України «Про іпотеку», позивач за зустрічним позовом вважає, що майнова порука (іпотека) припинилася, а тому позовні вимоги за первісним позовом не підлягають до задоволення, а зустрічний позов підлягає задоволенню.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 травня 2017 року у задоволенні первісного позову ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання іпотеки припиненою - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підстави для задоволення первісного позову відсутні, оскільки відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за позивачем. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, міськрайонний суд виходив з відсутності підстав для визнання іпотеки припиненою.

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 30 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 травня 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення первісних та зустрічних позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 30 травня 2018 року у частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні зустрічних позовних вимог судами не в повному обсязі досліджено умовам кредитного договору (пункти 9.1, 9.2) та умови договору іпотеки (пункт 1.1), зроблено передчасний висновок, що позивач за зустрічним позовом погодився на збільшення обсягу його відповідальності. Залишено поза увагою судів були доводи про відсутність державної реєстрації змін іпотечного зобов'язання у державному реєстрі. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суди не врахували, що договір іпотеки з участю майнового поручителя є змішаним договором, який містить елементи договорів застави і поруки, а тому до нього мають застосовуватися норми про іпотеку і про поруку. Окрім того, представник заявника вважає, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилається на існування виключної правової проблеми, виходячи із доводів касаційної скарги.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Національний банк України направив до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, який мотивовано тим, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржені судові рішення в частині відхилення зустрічної позовної заяви прийняті з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, та з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Окрім того, Національний банк України посилається на те, що на відносини застави не поширюються норми статті 559 ЦК України щодо припинення поруки, оскільки іпотека за правовою природою є заставою та регулюється нормами параграфа 6 (статті 572-593) глави 49 ЦК України та спеціальним законом.

ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» до Верховного Суду подано відзив на касаційну скаргу, який мотивовано тим, касаційна скарга не містить посилань на конкретні норми матеріального права, які були неправильно застосовані судами або норми процесуального права, які були порушені. Викладені у касаційній скарзі обставини не відповідають дійсності. Судами правильно застосовано норми матеріального права, а доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті рішень судів попередніх інстанцій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позивачем за зустрічним позовом оскаржується рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, а тому в іншій частині оскаржені судові рішення не є предметом перегляду у суді касаційної інстанції.

Судами встановлено, що 28 березня 2007 року ТОВ «Укрпромбанк» та ФОП ОСОБА_6 уклали кредитний договір на відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії № З/КВ-08-1 (відповідного до додаткового договору реєстраційний номер було змінено № 9/К-08-АПЗ) (далі - договір), згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 760 000, 00 грн з розрахунку 11,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 28 березня 2007 року по 23 січня 2023 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_4 за договором іпотеки № 9/Zфквіп-08 від 11 квітня 2008 року передав ТОВ «Укрпромбанк» у іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно: позиції першого поверху будівлі літ. В (поз І-сходи та поз. 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10 п. І-сходи, другого поверху) загальною площею 778,6 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», AT «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь AT «Дельта Банк», відповідно до пункту 4.1 якого в порядку обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає) AT «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком України, внаслідок чого AT «Дельта Банк» замінює ТОВ «Укрпромбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а згідно з пункту 4.2 внаслідок передачі ТОВ «Укрпромбанк»AT «Дельта Банк» прав вимоги до боржників. AT «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість ТОВ «Укрпромбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, про що неодноразово повідомлявся в тому числі шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно умов кредитного договору. Однак, зобов'язання залишились не виконаними, у зв'язку з чим, станом на 06 квітня 2015 рік за відповідачем рахувалась заборгованість у сумі: 3 281 628,92 грн, з яких: тіло кредиту - 2 173 871, 65 грн, відсотки - 1 107 757, 26 грн.

Відповідно до пункту 1.1 договору іпотеки № 9/Zфквіп-08 від 11 квітня 2008 року іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя за кредитним договором № 9/К-08АПЗ на відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії від 28 березня 2008 року (а також будь-якими змінами і доповненнями до нього, в тому числі стосовно збільшення процентної ставки за користування кредитом, строку кредитування, суми кредиту тощо), укладеним між іпотекодержателем і ФОП ОСОБА_6, за умовами якого останній зобов'язаний іпотекодержателю по 23 січня 2023 року включно, у порядку, строки та на умовах, встановлених кредитним договором, повернути кредит у розмірі, еквівалентному 760 тис. грн, сплачувати проценти за користування ним у розмірі 11,5 % річних у гривні, 11,5 % річних у євро, комісії та штрафні санкції у розмірі і у випадках, передбачених кредитним договором.

Іпотекою за цим договором також забезпечені вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: штрафних санкцій, передбачених цим договором; витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов цього договору.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 1 Закону України «Про іпотеку» визначає іпотеку як вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Отже, Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом, який регулює правовідносини з передачі майна в іпотеку, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містять виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16, постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 2-638/519/15-ц, провадження № 61-13887св18.

У постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі № 3?43гс12 зроблено висновок, що оскільки підстави припинення іпотеки, як окремого виду забезпечення виконання зобов'язання, безпосередньо врегульовані окремими нормами цивільного закону, суд не може вдаватися до аналогії закону і застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобов'язання незалежно від ступеня їх подібності в суті відносин чи найменуванні сторін.

Правові статуси поручителя і майнового поручителя врегульовані окремо, з суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення і для вирішення спорів з їх участю шляхом безпосереднього застосування відповідних норм цивільного закону.

Підстави припинення поруки чітко визначені статтею 559 ЦК України, підстави припинення права застави визначені статтею 593 ЦК України, а щодо іпотеки, як її окремого виду, також і статтею 17 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2018 року у справі № 206/3076/17, провадження № 61?31055св18.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, оскільки підстави для припинення іпотеки, визначені спеціальним законом, а саме статтею 17 Закону України «Про іпотеку», - відсутні.

Збільшення обсягу відповідальності за кредитним договором (на що посилається заявник, як на підставу припинення іпотеки) не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки на підставі статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Окрім того, судами встановлено, що у вказаному договорі іпотеки прямо передбачено можливість будь-яких змін і доповнень до кредитного договору, в тому числі стосовно збільшення процентної ставки за користування кредитом, строку кредитування, суми кредиту, тощо без погодження з майновим поручителем (пункт 1.1 договору іпотеки).

Враховуючи правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі № 3?43гс12, постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16, постанові Верховного Суду від 02 липня 2018 року у справі № 206/3076/17, провадження № 61?31055св18, постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 2-638/519/15-ц, провадження № 61-13887св18, які свідчать про сталість судової практики у подібних правовідносинах, доводи заявника про наявність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відхиляються у зв'язку з безпідставністю.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 30 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта