Постанова

Іменем України

17 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 243/5697/16-ц

провадження № 61-34175св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Київському районі м. Донецька,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Київському районі м. Донецька на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2017 року у складі судді Ільяшевич О. В. та рішення Апеляційного суду Донецької області від 23 травня 2017 року у складі колегії суддів: Кішкіної І. В., Дундар І. О., Папоян В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Київському районі м. Донецька про стягнення заборгованості по щомісячним страховим виплатам.

Позовна заява мотивована тим, що 19 червня 2013 року з ним трапився нещасний випадок на виробництві, про що було складено акти за формою Н-1 та Н-5 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. Висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 08 травня 2015 року йому вперше була встановлена стійка втрата професійної працездатності на 60 % та інвалідність 3 групи. Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Київському районі м. Донецька йому призначено одноразову допомогу у сумі 100 000 грн та щомісячні страхові виплати у сумі 4 500 грн, проте зазначені суми не виплачені, у тому числі щомісячні страхові виплати за період з 01 травня 2014 року по 01 червня 2015 року у сумі 58 500 грн.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просив суд стягнути з відповідача на його користь невиплачену одноразову допомогу у розмірі 100 000 грн та заборгованість за щомісячними страховими виплатами за період з 01 травня 2014 року по 01 червня 2015 року у сумі 58 500 грн, а всього 158 500 грн.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто із відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Київському районі м. Донецька на користь ОСОБА_4 заборгованість за щомісячними страховими виплатами за період з липня 2014 року по травень 2015 включно у загальній сумі 20 323,49 грн.

У позові про стягнення заборгованості за щомісячними страховими виплатами за період травень-червень 2014 року відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у відповідача відсутні правові підстави для невиплати позивачу страхових виплат за період з липня 2014 року по травень 2015 року, ненадання позивачем, який не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття його на облік, як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, не є підставою для невиплати позивачу страхових виплат.

При цьому суд відмовив у задоволенні позову у частині стягнення одноразової допомоги та заборгованості зі страхових виплат за травень - червень 2014 року, оскільки позивачеві були здійснені такі страхові виплати, що підтверджується наданими виписками по рахунках.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Київському районі м. Донецька задоволено частково. Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2017 року змінено.

Стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Київському районі м. Донецька на користь ОСОБА_4 заборгованість за щомісячними страховими виплатами за період з 01 липня 2014 року по 25 листопада 2014 року у сумі 8 930,02 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по щомісячним страховим виплатам за період з 26 листопада 2014 року по 31 травня 2015 року відмовлено.

У решті рішення суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_4, як внутрішньо переміщена особа, з 22 січня 2015 року по 01 березня 2016 року був зареєстрований у АДРЕСА_1, але у зазначений період у робочі органи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Запорізькій області із заявою про виплату щомісячних страхових виплат не звертався. Апеляційний суд вказав, що постанова Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», пунктом 1 якої встановлено призначення та продовження виплати усіх видів соціальної допомоги за рахунок коштів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам, діє з 26 листопада 2014 року, а тому за період з липня 2014 року по 26 листопада 2014 року з відповідача необхідно стягнути заборгованість по щомісячним страховим виплатам на користь позивача у сумі 8 930,02 грн.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Київському районі м. Донецька, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що проводити виплати позивачу немає підстав, оскільки законодавством не передбачено здійснення страхових виплат потерпілим, які не перемістились з тимчасово окупованої території. Позивач за новим місцем знаходження відділення Фонду не звертався, доказів переміщення з окупованої території не надав.

Вказує, що суди повинні були керуватися положеннями Закону України «Про боротьбу з тероризмом», положеннями якого встановлено, що у районі проведення антитерористичної операції (далі - АТО) можуть вводитися тимчасові обмеження прав і свобод громадян. Посилається на те, що, враховуючи ситуацію, яка склалася на непідконтрольній території України, незрозуміло, хто отримає стягнуті судом кошти: позивач чи особа, яка шахрайським шляхом діє від його імені.

Позивач судові рішення не оскаржив, тому їх перегляд здійснюється у межах доводів касаційної скарги Фонду.

Відзив на касаційну скаргу позивач до суду не подав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої й другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та апеляційного суду по суті є правильними, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Відповідно до статті 173 КЗпП Українишкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, відповідно до Конституції Українита основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування станом на момент виникнення спірних правовідносин визначав Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який з 01 січня 2015 року діє у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIIта має назву «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України № 1105-XIV (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, виплачуючи йому, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого.

Відповідно до статті 28 зазначеного Закону № 1105-XIV грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку, є страховими виплатами. Зазначені грошові суми складаються, зокрема, із страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності.

Статтею 40 вказаного Закону (в редакції до 01 січня 2015 року) було передбачено, що страхові виплати потерпілому провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови цього Фондуабо рішення суду з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв'язку із страховим випадком.

Встановивши, що ОСОБА_4 до теперішнього часу перебуває на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Київському районі м. Донецька та йому були призначені щомісячні страхові виплати, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у відповідача відсутні правові підстави для невиплати позивачу страхових виплат за період з липня 2014 року по травень 2015 року. Ненадання позивачем, який не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття його на облік, як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, не є підставою для невиплати позивачу страхових виплат.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині періоду, за який підлягають стягненню страхові виплати, апеляційний суд вказав, що ОСОБА_4, як внутрішньо переміщена особа, з 22 січня 2015 року по 01 березня 2016 року був зареєстрований у АДРЕСА_1, але у зазначений період у робочі органи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Запорізькій області із заявою про виплату щомісячних страхових виплат не звертався.

Доводи касаційної скарги про те, що проводити виплати позивачу немає підстав, оскільки законодавством не передбачено здійснення страхових виплат потерпілим, які не перемістились з тимчасово окупованої території. Позивач за новим місцем знаходження відділення Фонду не звертався, доказів переміщення з окупованої території не надав, а також посилання на те, що суди повинні були керуватися положеннями Закону України «Про боротьбу з тероризмом», положеннями якого встановлено, що у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасові обмеження прав і свобод громадян, є безпідставними.

Статтею 24 Конституції Українивстановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 64 Конституції Україниконституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Проте, на час виникнення спірних правовідносин ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, запроваджено не було.

Відповідно до статті 92 Конституції Українивиключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Як зазначено у статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція Українимає найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції Україниі повинні відповідати їй.

Відповідно до статті 1 КонституціїУкраїна є правовою державою.

Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 3 КонституціїУкраїни).

Розглядаючи справу з подібними фактичними обставинами, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18) дійшла висновку про те, що якщо особа із району проведення АТО тимчасово не переселилася на контрольовану територію та не взята на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, то дія пункту 8 Тимчасового порядку, постанов Кабінету Міністрів України № 531, 637, 595 та постанови Правління Фонду № 20 на нього не розповсюджується.

Проте, ці підзаконні акти не встановлюють відмінних від передбачених Законом № 1105-ХІV особливостей проведення страхових виплат у період проведення АТО на території, тимчасово непідконтрольній органам державної влади, тому відсутні правові підстави для невиплати такій особі страхових виплат.

Ненадання особі, яка не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, не є підставою для невиплати страхових виплат.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, доводи касаційної скарги відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Київському районі м. Донецька висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

При цьому, позивач судові рішення судів попередніх інстанцій не оскаржив, тому перегляд справи здійснено у межах доводів указаної касаційної скарги на підставі статті 400 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та апеляційного суду без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Київському районі м. Донецька залишити без задоволення.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2017 року в незміненій під час апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Донецької області від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк