Справа № 349/1866/18
Провадження № 2/349/682/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21 грудня 2018 року м. Рогатин

Рогатинський районний суд Івано-Франківської області

у складі головуючого судді Лошак О.О.

з участю секретаря судового засідання Мартиновської І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися в суд із позовом до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1

У позовній заяві зазначено, що позивачі є власниками домоволодіння в АДРЕСА_1. В даному будинку зареєстрований також ОСОБА_3, який в 2015 році виїхав на роботу за межі України, і з того часу в зазначеному житловому будинку не проживає. З тих причин виписати його в адміністративному порядку неможливо. Його реєстрація носить формальний характер та спричиняє для позивачів зайві витрати при оплаті за комунальні послуги, є перешкодою для оформлення субсидії. Просили позов задовольнити, визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, по АДРЕСА_1

Позивачі у судове засідання не прибули, направили на адресу суду письмове клопотання про слухання справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримують повністю, просять позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не прибув, не повідомив суд про причини своєї неявки, не подав клопотання про відкладення судового засідання, чи слухання справи без його участі, не подав відзиву на позов, про місце, дату і час судового засідання був повідомлений в установленому законом порядку.

Участь у судових засіданнях є правом а не обов'язком сторін по справі. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України.

Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_4 є власниками домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 що підтверджується свідоцтвом про право власності на будинковолодіння виданого на підставі рішення виконавчого комітету Фразької сільської ради від 24.11.1999 №2, свідоцтвами про право на спадщину за законом виданими державним нотаріусом Рогатинської районної державної нотаріальної контори 17.10.2000 зареєстровано в реєстрі за № Д-1609, 09.02.2004, зареєстровано в реєстрі за № 264.

Відповідач по справі ОСОБА_3, який є племінником ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 але з 2015 року там не проживає, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Фразької сільської ради № 706 від 31.10.2018 р., актами обстеження житлових умов про фактичне проживання виконавчого комітету Фразької сільської ради від 19.03.2018 р., 30.10.2018 р.

Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло.

Кожна особа, згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких, зокрема, належить припинення дії, яка порушує право (п.3 ч.2ст.16 ЦК).

Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним.

Частина 1 ст. 383 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

За ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником будинку або законом.

В силу ст. 391 ЦК України, п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року із змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового КодексуУкраїни» власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ст. 7 Закону України від 11грудня 2003року№ 1382-4 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою: 4) оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.

Відповідно до висновків Верховного суду України у справі № 6-709цс16 (аналогічна № 6-158цс14) було висловлено позицію: власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання такої особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації.

За таких обставин та доказів, досліджених і перевірених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивачі по справі, будучи власниками житла, довели належними та допустимими доказами порушення їх прав на користування і розпорядження належним їм майном, а також створення відповідачем перешкод щодо здійснення ними цих законних прав, а тому таке право підлягає захисту судом, шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1

Керуючись ст.ст.12,13,81,259,263-265, 283-284 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2 704,80 грн. судового збору (по 352 грн. 40 коп. на користь кожного).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути переглянуто судом за заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1

Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, місце проживання: АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, місце реєстрації: АДРЕСА_1

Повне судове рішення складено 21.12.2018.

Суддя : О.О.Лошак