АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Харків

Справа № 635/4492/17

Провадження № 22-ц/790/2131/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П.,

суддів: Колтунової А.І., Маміної О.В.,

за участю секретаря: Плахотнікової І.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

треті особи: приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу Чуєва О.Д. і Десятниченко О.В., реєстраційна служба Харківського районного управління юстиції Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третіх осіб: приватних нотаріусів Харківського міського нотаріального округу Чуєвої О.Д. і Десятниченко О.В., реєстраційної служби Харківського районного управління юстиції Харківської області про визнання договору недійсним, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, визнання права власності на земельну ділянку і стягнення судового збору, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_8 на рішення Харківського районного суду Харківської області, постановлене 02 лютого 2018 року, під головуванням судді Караченцева І.В., в залі суду в смт. Покотилівка,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що він 11.02.2015 року, в межах безоплатної приватизації земельної ділянки отримав у власність земельну ділянку кадастровий № НОМЕР_1 розташовану за межами населеного пункту на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області для ведення особистого селянського господарства. Для експлуатації земельної ділянки було необхідно підєднання останньої до систем комунікацій, а саме: підключення до електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення. З цією метою він звернувся до ОСОБА_2.

18.10.2016 року ОСОБА_2 привіз позивача до нотаріуса, у якого вже був підготовлений пакет документів, який він підписав. Позивач не мав наміру продавати зазначену земельну ділянку. Оригінали правовстановлюючих документів позивач ОСОБА_2 не надавав, правовстановлюючі документи зберігаються у позивача.

В червні 2017 року позивач дізнався, що відповідно до відомостей про земельну ділянку кадастровий № НОМЕР_2 остання відчужена ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки серія НВА 783546 від 18.11.2016 року, укладеного між ОСОБА_2, який діяв в інтересах ОСОБА_1, та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуєвою О.Д.

Продаж спірної земельної ділянки ОСОБА_3 відбувся на підставі договору купівлі продажу від 18.11.2016 року, укладеного без участі позивача та фактичної передачі правовстановлюючих документів на неї. Грошові кошти за продаж спірної земельної ділянки позивач не отримував та договір купівлі продажу не укладав.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 02 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки серії НОМЕР_4 від 18.11.2016 р., укладений між ОСОБА_2, який діяв в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Чуєвою О.Д. недійсним та скасувати державну реєстрацію. Визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки серії НОМЕР_5 від 16.05.2017 р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О.В. недійсним та скасувати державну реєстрацію. Витребувано з чужого незаконного володіння у ОСОБА_10 земельну ділянку під кадастровим № НОМЕР_3. Визнано право власності на земельну ділянку № НОМЕР_3, розташовану за межами населеного пункту на території Циркунівської селищної ради Харківського району Харківської області, для ведення особистого селянського господарства, площею 2,000 га. за ОСОБА_1 та поновлено державну реєстрацію. Стягнуто на користь ОСОБА_1 солідарно з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1920 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. Зазначає, що на час вчинення угоди довіреність була чинною, про що пересвідчилась приватний нотаріус Чуєва О.Д. у відповідному реєстрі при вчиненні угоди купівлі-продажу. Видаючи довіреність, ОСОБА_1 повідомив про те, що втратив оригінали правовстановлюючих документів на земельну ділянку, та надав їх копії. Підстав ставити під сумнів його слова не було. Вважає, що відчужуючи земельну ділянку, діяв в межах повноважень, наданих в довіреності та у відповідності до вимог положень ЦК України. Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не надано оцінку діям позивача, який надав завідомо неправдиві докази копію довіреності, яку ОСОБА_10 нібито видав на імя ОСОБА_2, вказує, що така довіреність ОСОБА_10 ніколи не видавалась.

Також з апеляційною скаргою звернулась ОСОБА_3, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. Зазначає, що приватний нотаріус ЧуєваО.Д. при посвідченні договору купівлі-продажу перевірила чинність довіреності, жодних підстав для відмови у посвідчені договору виявлено не було. Вказує, що домовленість про купівлю ділянки була досягнута раніше, проте оскільки ОСОБА_1 зазначив про втрату оригіналів правовстановлюючих документі на спірну ділянку і повідомив, що не має часу та бажання самостійно їх відновлювати, тому видав довіреність на імя ОСОБА_2 з метою отримання дублікатів документів, замовлення оцінки та наступного офіційного оформлення угоди купівлі-продажу вже за його відсутності. Звертає увагу на те, що довіреність, видана ОСОБА_1 на імя ОСОБА_2 містила повний обсяг повноважень для відчуження земельної ділянки будь-якій особі, тому вважає, що підстав для визнання договору купівлі-продажу від 18.11.2016 року недійсним, відсутні. Зазначає, що 16.05.2017 року продала спірну земельну ділянку ОСОБА_10, нотаріусом було перевірено обсяг дієздатності сторін та наявність заборон, і жодних підстав, які б заважали вчиненню угоди, виявлено не було.

Крім того, з апеляційною скаргою звернулась ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_10, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат, скасувати застосовані ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11.08.2017 року заходи забезпечення позову.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_10 вказує на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. Зазначає, що 16.05.2017 року ОСОБА_10 придбав у ОСОБА_3 спірну земельну ділянку, при оформленні договору нотаріусом було вчинено всі необхідні підготовчі дії, та жодних заборон або інших перешкод для вчинення угоди виявлено не було. Вказує, що факт наявності у позивача оригіналів правовстановлюючих документів судом першої інстанції встановлено лише зі слів позивача, які не підтверджуються належними та допустимими доказами. Також вказує на те, що навіть якщо документи дійсно з якихось міркувань продавець залишив у себе і не надав повіреному, але надав оригінал довіреності з наявністю відповідних повноважень на укладення договорів спрямованих на відчуження, то оскільки відомості про земельну ділянку містилися у реєстрі прав власності на нерухоме майно, обставин, які перешкоджали б укладенню договору купівлі-продажу не було.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_10 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.02.2015 позивач ОСОБА_1 в межах безоплатної приватизації земельної ділянки отримав у власність земельну ділянку кадастровий № НОМЕР_1 розташовану за межами населеного пункту на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області для ведення особистого селянського господарства. Зазначена ділянка є предметом спору.

18.10.2016 позивач ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 довіреність, якою уповноважив останнього вчиняти необхідні та доцільні дії щодо підготовки необхідних документів для продажу та продати за ціну та на умовах належну йому спірну земельну ділянку.

18.11.2016 між ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуєвою О.Д. зареєстрований в реєстрі за № 4347.

16.05.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 був укладений договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В. зареєстрований в реєстрі за № 792.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази отримання позивачем грошових коштів за договором купівлі-продажу від 18.11.2016, а договір укладений без участі позивача та без фактичної передачі оригіналів правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та законних інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

За змістом ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 цієї статті.

Проте, у відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 13 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач.

У позовній заяві ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18.11.2016, як такий, що вчинено за відсутності його волевиявлення, під впливом помилки за ч. 2 ст. 203, ст. 229 ЦК України. Вказував, що він не мав наміру вчиняти продаж земельної ділянки, довіреність видав для підєднання земельної ділянки до систем електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення. Оригінали правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку не передавав. ОСОБА_2 поза його волею відчужив земельну ділянку своїй дружині ОСОБА_3 всупереч його інтересам, за заниженою ціною. Він не отримував грошові кошти за продаж вказаної ділянки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У відповідності з частинами другою, третьою статті 203 ЦК особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Крім того, ч. 1 ст. 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Згідно зі ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належать вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довіреності від 18.10.2016 ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 вчиняти необхідні та доцільні дії, в тому числі продати за ціну та на умовах йому відомих земельну ділянку площею 2000 га, кадастровий номер НОМЕР_1 за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: с/рада Циркунівська Харківського району Харківської області. Вказана довіреність видана на три роки та посвідчена приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_11 за реєстровим номером 1611 (а.с. 77).

Отже довіреність від 18.10.2016 передбачала право продажу спірної земельної ділянки, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1, будучі молодою, освіченою людиною, не розумів змісту довіреності, обсягу повноважень, якими наділив ОСОБА_2, та помилявся щодо правової природи цього правочину.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 не мав волевиявлення на продаж земельної ділянки, а ОСОБА_2 діяв поза межами своїх повноважень.

Вирішуючи справу суд першої інстанції неповно зясував обставини справи, а саме обставини укладення договору купівлі-продажу від 18.11.2016.

З матеріалів нотаріальної справи (а.с. 189-205) вбачається, що довіреність від 18.10.2016, на підставі якої діяв ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 була дійсною на момент укладення з ОСОБА_3 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.11.2016, про що свідчить скорочений витяг з Єдиного реєстру довіреностей (а.с. 201).

Доводи позивача про безгрошовість оспорюваного правочину спростовуються нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_2, згідно якої останній, діючи від імені ОСОБА_1, отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 61236 грн за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18.11.2016.

Позивач наполягає на тому, що не отримував грошові кошти від ОСОБА_2, між тим зазначені обставини не є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18.11.2016. ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися з відповідним позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Також судом не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача на той факт, що ціна за продаж спірної земельної ділянки за договором купівлі-продажу від 18.11.2016 була занижена. Так, ціна продажу земельної ділянки за договором від 18.11.2016 відповідає грошовій оцінці, що була здійснена оцінювачем ОСОБА_12 згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки № АS08-161101-001 (а.с. 199). Довіреність від 18.10.2016 не обумовлює іншої або конкретної ціни продажу ділянки, відсутні докази того, що позивач уповноважив ОСОБА_2 вчинити продаж за іншою ціною.

Не відповідає вимогам закону висновок суду першої інстанції, що ненадання ОСОБА_1 оригіналів правовстановлюючих документів на земельну ділянку свідчить про відсутність його волевиявлення та є підставою недійсності правочину.

Судом першої інстанції не взяті до уваги вимоги ч. 1 ст. 55 Закону України «Про нотаріат», що угоди про відчуження майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно підпункту 1.1 пункту 1 глави 2 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595, правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, крім випадків, передбачених пунктом З глави 7 розділу І цього Порядку, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. У разі посвідчення правочинів щодо відчуження та застави нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, документи, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно, не подаються.

За змістом частини 5 статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ 016, виданого 28.10.2016 Державним кадастровим реєстратором Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області ОСОБА_13, що містяться в матеріалах нотаріальної справи, вбачається, що право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку на час вчинення правочину від 18.11.2016 було зареєстровано у встановленому законом порядку.

За таких обставин відсутність при укладенні договору купівлі-продажу від 18.11.2016 оригіналів документів на підставі яких було здійснено державну реєстрацію прав на це майно за ОСОБА_1 не має наслідком недійсність правочину та не свідчить про відсутність волевиявлення позивача.

Колегія суддів не вважає доведеною наявність зловмисної домовленості представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 із покупцем за договором - ОСОБА_3

Згідно із частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

За змістом ст. 232 ЦК України, необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, є:

1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди;

2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками;

3) дії представника здійснювалися в межах наданих йому повноважень.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому, не має значення чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, колегія суддів вважає, що у справі відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_3, яка придбала майно за договором купівлі-продажу від 18.11.2016 діяла недобросовісно, мала домовленість із представником ОСОБА_1, який діяв всупереч його інтересам.

Так, із матеріалів нотаріальної справи вбачається, що ОСОБА_3, хоча і доводиться дружиною ОСОБА_2, придбала спірну земельну ділянку за власні кошти, отже ОСОБА_2 не є співвласником цього нерухомого майна. Вище була наведена оцінка тому, що ОСОБА_3 сплатила кошти, обумовлені договором, а ОСОБА_2 діяв в межах наданих ним повноважень в інтересах довірителя.

За таких обставин помилковим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18.11.2016.

Вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.05.2017, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_9, скасування державної реєстрації та витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_10 земельної ділянки, визнання права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1, поновлення державної реєстрації є похідними від первісних вимог, тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне зясування обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Харківської області, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення районного суду Харківської області від 02 лютого 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

А.І. Колтунова