Справа № 296/2840/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

"18" жовтня 2018 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Сингаївського О.П.

за участі секретаря судового засідання Четвертухи О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні у залі суду міста Житомира цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

30 березня 2018 року до Корольовського районного суду м. Житомира звернулась ОСОБА_1 із вказаним позовом, в якому просить ОСОБА_2 визнати таким, що втратив право користування квартирою № 50 в будинку № 67 по вул. В.Бердичівська у м. Житомирі.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2018 цивільну справу передано головуючому судді Бондарчуку В.В., який ухвалою від 03.04.2018 позовну заяву залишив без руху та надав позивачу строк для усунення недоліків позову.

На виконання вимог вказаної ухвали, 24 квітня 2018 року ОСОБА_1 усунула недоліки і надала суду уточнену позовну заяву.

12 червня 2018 року, у звязку із звільненням судді Бондарчука В.В. з посади було призначено повторний автоматизований розподіл судових справ і дану справу передано головуючому судді Сингаївському О.П., який своєю ухвалою від 19 червня 2018 року прийняв до свого провадження позовну заяву ОСОБА_1, відкрив провадження у справі та призначив судове засідання.

Позивач ОСОБА_1 у позові посилається на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.1999 за № 5-470 їй належить квартира АДРЕСА_1. Згідно Довідки ОСББ Космос-1971 про склад сім'ї за № 254 від 22.03.2018, разом з ню у вказаній квартирі з 27.10.2015 зареєстрований її онук ОСОБА_2, який з 2015 року фактично за місцем реєстрації не проживає, не сплачує платежі за комунальні послуги, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в квартирі не утримує. На її неодноразові прохання відповідач відмовляється добровільно знятись з реєстрації місця проживання у квартирі, чим створює суттєві перешкоди для неї в користуванні нею. Позивач вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які розраховуються залежно від кількості зареєстрованих за адресою осіб. На даний час місцезнаходження відповідача невідоме.

В судовому засіданні 18 жовтня 2018 року позивач позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові та просила задовольнити їх у повному обсязі, надавши заяву про подальший розгляд справи за її відсутності.

Відповідач у судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав, хоча повідомлявся про дату, час і місце судового засідання належним чином за адресою місця реєстрації, однак, судові повістки немає можливості вручити, у звязку з його відсутністю за місцем реєстрації.

У зв'язку з викладеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Згідно ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно ст.ст.76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, покази свідків та враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та приходить до слідуючого.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що підтверджено матеріалами справи наступні факти.

Відповідно до копії Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 09 лютого 1999 року державним нотаріусом Першої житомирської дежавної нотаріальної контори ОСОБА_3, позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а. с. 15).

Відповідач ОСОБА_2 є онуком позивача ОСОБА_1 і на час подання позовної заяви, згідно довідки Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку Космос-1971 про склад сім'ї № 254 від 22.03.2018, разом з позивачем у вказаній квартирі з 27.10.2015 зареєстрований (а. с. 16).

Згідно копії Акта ОСББ Космос-1971 від 28.02.2018, в квартирі АДРЕСА_2, ОСОБА_2, 13.09.1999 р. н., не проживає з 2015 року, що засвідчено сусідами: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а. с. 17).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що з позивачем ОСОБА_1 знайома з моменту отримання останнью квартири, спілкується з нею у дворі будинку. ОСОБА_2 бачила коли він був ще маленьким.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що ОСОБА_1 знає давно. В гостях у ОСОБА_1 буває часто, однак ні ОСОБА_2, ні його речей ніколи не бачила в квартирі позивача.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.321 ч.1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном.

Наведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Разом з цим, згідно ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.

Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим житлом. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім'ї власника житла.

Вирішуючи даний спір, суд вважає необхідним врахувати наступне.

Відповідно до ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п.1 ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У п.44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Суд вважає необхідним зазначити, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України).

Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст.72 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволено у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст.64, 150, 156, 161 ЖК УРСР, ст.ст.2, 4, 12, 44, 76-81, 89, 128, 131, 133, 141, 259, 263-265, 280-284, 288-289 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою № 50 в будинку № 67 по вул. В.Бердичівська у м. Житомирі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення, подавши апеляційну скаргу Житомирському апеляційному суду через Корольовський районний суд м. Житомира протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя О. П. Сингаївський

Сторони у справі:

Позивач ОСОБА_1, 07.10.1944 р. н., ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: 10002, АДРЕСА_3

Відповідач ОСОБА_2, 13.09.1999 р. н., ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: 10002, АДРЕСА_3