П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 754/6333/17

Номер провадження № 22-ц/824/1205/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В.В., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Іваницької О. В.,

вивчивши апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», підписаною т.в.о. директора Коваленком А.О. на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 липня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Клочко І.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», виконуючого обов'язки директора Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» Касапчука Валентина Анатолійовича про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», в.о. директора Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» про скасування наказу Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» від 05 квітня 2017 року №201-К, поновлення ОСОБА_3 на роботі на посаді заступника начальника відділу надання послуг з паркування Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.

У лютому 2018 року позивач звернувся з уточненною заявою, в якій просив суд скасувати наказ Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» від 05 квітня 2017 року №201-К, поновити ОСОБА_3 на посаді заступника начальника відділу надання послуг з паркування Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., а також судові витрати в розмірі 10 970 грн. 00 коп.

Позовні вимоги мотивував тим, що 05 квітня 2017 року директором підприємства «Київтранспарксервіс» був підписаний наказ №201-К, відповідно до якого ОСОБА_3 було звільнено з посади заступника начальника відділу паркування у Дарницькому та Дніпровському районах м. Києва, у зв'язку з реорганізацією підприємства та скороченням штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України. Підставою звільнення є наказ від 12 січня 2017 року №6, наказ від 19 січня 2017 року №19-к, попередження про скорочення посади від 19 січня 2017 року. Вийшовши на роботу, позивач отримав наказ про припинення трудового договору, на якому зазначив свою незгоду з незаконним звільненням та надав роз'яснення своєї незгоди зі звільненням, посилаючись на норми трудового законодавства України. Позивач вважає, що його звільнено незаконно, оскільки відповідачем були грубо порушені вимоги ст.ст. 42-1, 49-2, 141 КзПП України. ОСОБА_3 має безперервний стаж роботи понад 2 роки, протягом якого сумлінно виконував покладені на нього обов'язки. Порушення права на працю, передбаченого Конституцією України, а також відсутність грошових коштів, необхідних для забезпечення життєдіяльності позивача та його родини призвели до моральних страждань останнього, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З огляду на викладене, позивач вимушений був звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 02 липня 2018 року (том І а.с.183-192) позов задоволено частково, поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника начальника відділу з надання послуг з паркування Дарницького та Дніпровського районів Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 97 082 грн. 40 коп., моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. та судові витрати в розмірі 704 грн. 80 коп. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Рішення суду в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 22 серпня 2018 року представник Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» подав до Апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд міста Києва апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 липня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга вмотивована, зокрема, тим, що висновок суду першої інстанції про те, що у Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» були відсутні зміни в організації виробництва і праці, пов'язані зі скороченням штату працівників, а тому звільнення позивача з цих підстав є незаконним, суперечить нормам чинного законодавства України, в тому числі п.1 ст.40 КЗпП України.

Так, зміна організаційної та штатної структури, скорочення посад та чисельності працівників відповідачем відбувались відповідно до наказу в.о. директора Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» Шестакова О.М. від 12 січня 2017 року №06 «Про затвердження і введення в дію структури та штатного розпису», згідно якого з 19 січня 2017 року на підприємстві введено нову організаційну структуру та штатний розпис, тобто зменшено загальну чисельність працівників на 4 штатні одиниці. Крім того, службу паркування було ліквідовано, посаду заступника начальника відділу паркування в Дарницькому та Дніпровському районах служби паркування, яку займав позивач, скорочено. Згідно нового штатного розпису, крім іншого, підприємство має 7 відділів надання послуг з паркування по районах, в той час як попередня штатна структура передбачала 9 відділів паркування.

Судом першої інстанції також не враховано зміни посадових інструкцій працівників у зв'язку зі змінами в структурі підприємства. Вимоги до особи за обсягом її обов'язків, відповідальності, підпорядкування та кваліфікації, необхідних для зайняття посади, були підвищені. Також, новою посадовою інструкцією введено положення щодо взаємодії заступника начальника з усіма структурними підрозділами підприємства з метою забезпечення повного і своєчасного виконання його обов'язків, що також підтверджує зміну функціоналу штатної одиниці.

Суд не надав належної оцінки доказам та поясненням відповідача, не дослідив у повному обсязі обставини справи, у зв'язку з чим дійшов хибного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 серпня 2018 року, зокрема, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду в судове засідання.

Скаржник подав другу апеляційну скаргу, ідентичну першій за формою та змістом. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року, другу апеляційну скаргу залишено без руху.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29 грудня 2017 року №452/2017 постановлено, зокрема, ліквідувати Апеляційний суд міста Києва. На виконання вимог Закону, Апеляційним судом міста Києва передано дану справу до новоутвореного Київського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2018 року, справу призначено судді-доповідачу Вербовій І.М. Судді, які входять до складу колегії: ВербоваІ.М. - головуючий суддя, судді: Саліхов В.В., Шахова О.В.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2018 року задоволено заяву, апеляційну скаргу (повторну) КП «Київтранспарксервіс», підписану в.о. директора Німас О.Я., повернуто у зв'язку з її відкликанням.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2018 року прийнято до розгляду дану справу, призначено справу до розгляду в судове засідання на 14 листопада 2018 року о 10 год. 10 хв.

У суді апеляційної інстанції, представники Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» - Шурда О.В. та Клименко Н.С. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, з підстав, викладених у ній. Крім того пояснили, що позивачу була запропонована лише посада контролера, оскільки інших вільних посад, які б відповідали кваліфікації ОСОБА_3, не було.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9 заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Крім того, 13 листопада 2018 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_9 на апеляційну скаргу, з відповідними підтвердженнями направлення його копії відповідачам, з якого, зокрема, вбачається, що ОСОБА_3 був прийнятий на роботу згідно наказу від 02 липня 2008 року №376-к, тобто на час звільнення він мав понад вісім років безперервного стажу, що чітко визначає переважне право позивача на залишення на роботі. Крім того, враховуючи, що ОСОБА_3 був попереджений про вивільнення 19 січня 2017 року, саме з цієї дати на власника покладається обов'язок по працевлаштуванню. Новий штатний розклад був введений в дію з 12 січня 2017 року, у якому була передбачена рівнозначна посада,а сама заступник начальника відділу надання послуг паркування з аналогічними посадовими обов'язками. Однак, нехтуючи переважним правом позивача, керівник підприємства видав наказ про прийняття на вказану посаду сторонньої особи.

Також, скорочення штату передбачає зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо. Як вбачається з аналізу штатних розписів до реорганізації та після, права та обов'язки працівників не змінилися, в КП «Київтранспарксервіс» не відбулись змінив організації виробництва і праці, зокрема скорочення штату працівників, відповідачем взагалі не надано доказів щодо змін в організації виробництва і праці, власник мав можливість перевести працівника (позивача) на аналогічну новостворену посаду на тому ж підприємстві, позивач мав переважне право на залишення на роботі (понад вісім років безперервного стажу).

Касапчук В.А. до суду апеляційної інстанції не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки-повідомлення рекомендованою поштовою кореспонденцією, а тому на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглядати справу без його участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії наказу №376-к від 02 липня 2008 року, ОСОБА_3 прийнято на роботу в КП «Київтранспарксервіс» на посаду контролера служби паркування на 0,5 ставки (том І а.с. 25).

Наказом №75/1-к від 05 лютого 2009 року, позивача переведено на посаду контролера служби паркування на повну ставку з 05 лютого 2009 року з посадовим окладом згідно штатного розпису (том І а.с. 26).

Наказом №290/1-к від 08 червня 2015 року позивача переведено на посаду заступника начальника відділу паркування в Дніпровському районі служби паркування з 08 червня 2015 року з оплатою згідно штатного розпису (том І а.с. 27).

Наказом №359/1-к від 13 липня 2015 року, ОСОБА_3 переведено на посаду заступника начальника відділу паркування в Дарницькому та Дніпровському районах служби паркування з 13 липня 2015 року з оплатою згідно штатного розпису ( том І а.с. 28).

Наказом КП «Київтранспарксервіс» №06 від 12 січня 2017 року затверджено та введено в дію з 19 січня 2017 року структуру КП «Київтранспарксервіс» та штатний розпис в новій редакції (том І а.с. 32).

Наказом КП «Київтранспарксервіс №19-к від 19 січня 2017 року проінформовано працівників про зміну організаційної структури підприємства та скорочення посад працівників, зокрема, заступника начальника відділу паркування в Дарницькому та Дніпровському районах служби паркування - ОСОБА_3 (том І а.с. 43-47).

Наказом КП «Київтранспарксервіс» №201-К від 05 квітня 2017 року «про припинення трудового договору» ОСОБА_3 було звільнено з посади заступника начальника відділу паркування в Дарницькому та Дніпровському районах служби паркування на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників (том І а.с.60).

Вважаючи свої трудові права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги та поновлюючи ОСОБА_3 на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що у Комунальному підприємстві «Київтранспарксервіс» були відсутні зміни в організації виробництва і праці, пов'язані із скороченням штату працівників, а тому звільнення позивача з цих підстав є незаконним. Враховуючи, що трудові права позивача були порушені незаконним звільненням, судом також задоволено позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 97 082 грн. 40 коп. Що стосується вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також характеру та обсягу страждань, завданих позивачу, стягнув моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., крім того, стягнув судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Разом з тим, судом відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування витрат на правову допомогу, поштові послуги та адміністративні витрати, оскільки матеріали справи не містять документів, підтверджуючих право ОСОБА_9 на зайняття адвокатською діяльністю, крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження здійснення витрат позивача на правничу допомогу, поштові послуги та адміністративні витрати.

Що стосується заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності в частині вимог про поновлення на роботі, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки з наказом про припинення трудового договору позивач ознайомився 05 квітня 2017 року, 09 травня 2017 року був святковий день, а робочий день з понеділка 08 травня перенесено на суботу 13 травня, то звернення ОСОБА_3 10 травня 2017 року до суду з позовом (направлення позовної заяви через засоби поштового зв'язку) відбулось в межах місячного строку, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Так, відповідно до ст. 21 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно положень п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, при розгляді спорів про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Виходячи з нормативного тлумачення ч. 1 ст. 40, частин 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України можна дійти висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Разом з тим, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України закріплює обов'язок роботодавця працевлаштувати працівника, посаду якого скорочено, за наявності його згоди, на посаду, що відповідає його професії чи спеціальності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у січні 2017 року КП «Київтранспарксервіс» з метою підвищення ефективності і оптимізації управління підприємством затверджено зміни до організаційної структури підприємства та новий штатний розпис. Зокрема, зі штатного розпису виключено структурний підрозділ «Відділи паркування в районах служби паркування», посаду заступника начальника відділу паркування в двох з яких займав позивач ОСОБА_3

Разом з тим, до нового штатного розпису включено структурний підрозділ «Відділи надання послуг з паркування в районах», а також затверджено посадову інструкцію заступника начальника відділу надання послуг з паркування, з якої вбачається, що до заступника начальника відділу надання послуг з паркування передані фактично усі функціональні обов'язки заступника начальника відділу паркування служби паркування, жодних змін, окрім кваліфікаційних вимог до заступника керівника, не відбулося.

Як вбачається зі штатного розпису, затвердженого у січні 2017 року, відділ надання послуг з паркування в районах налічує 14 штатних одиниць, тоді як відповідно до штатного розпису, затвердженого у жовтні 2016 року, відділ паркування налічував 13 штатних одиниць, що свідчить про збільшення чисельності штату працівників КП «Київтранспарксервіс».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у КП «Київтранспарксервіс» не відбулось змін в організації виробництва і праці, пов'язані із скороченням штату працівників, а тому звільнення позивача з цих підстав є незаконним.

Щодо заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності в частині вимог про поновлення на роботі, колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення - в місячних строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

В даному випадку, в ході перегляду судового рішення встановлено, що з наказом про припинення трудового договору позивач ознайомився 05 квітня 2017 року, 09 травня 2017 року був святковий день, а робочий день з понеділка 08 травня перенесено на суботу 13 травня, а тому звернення ОСОБА_3 10 травня 2017 року до суду з позовом (направлення позовної заяви через засоби поштового зв'язку) відбулось в межах місячного строку, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України.

А отже, доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строків позовної давності є безпідставними, у зв'язку з чим відхиляються колегією суддів.

Виходячи з викладеного вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України є незаконним, у зв'язку з чим наявні правові підстави для поновлення позивача на роботі на посаді заступника начальника відділу з надання послуг з паркування Дарницького та Дніпровського районів Комунального підприємства «Київтранспарксервіс».

Що стосується стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Так, за приписами ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого1995 року №100 (надалі - Порядок).

Згідно з п.п. 2, 3 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки.

Як вірно встановлено в ході розгляду справи, період вимушеного прогулу позивача тривав з 06 квітня 2017 року по 02 липня 2017 року, тобто 304 робочих днів; дохід позивача за період з 01 лютого 2017 по 31 березня 2017 року склав 13 731 грн. 91 коп., а середньоденна заробітна плата на посаді заступника начальника відділу паркування у Дарницькому та Дніпровському районах становила 313 грн. 96 коп., однак з огляду на те, що в період з 01 лютого 2017 по 31 березня 2017 року було 43 робочих днів. Суд вважав за необхідне приймати до розрахунку суму середньоденної заробітної плати в розмірі 319 грн. 35 коп. (13 731,91 грн./43 робочих днів). Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_3 становить 97 082 грн. 40 коп. без виключення сум відрахування на податки та інші обов'язкові платежі. Вказані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд першої інстанції, виходячи з вимог ст.23 ЦК України, а також із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач у зв'язку з порушенням його трудових прав, правильно визначився щодо наявності підстав для задоволення вимог у цій частині, крім того, з розміром моральної шкоди в сумі 10 000 грн. 00 коп.

Відповідачем не оскаржується рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу та витрат, пов'язаних із поштовими послугами та адміністративними витратами, а тому в цій частині рішення суду не переглядається.

Крім того, суд вірно визначився з розподілом судових витрат у відповідності до вимог процесуального закону.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність та законність висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: В.В. Саліхов

О.В.Шахова