Справа № 158/1016/16-ц
Провадження № 2/0158/535/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2018 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Корецької В.В.

при секретарі - Процик Л.В.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно.

Позовні вимоги мотивує тим, що за час перебування у шлюбі, який зареєстрований 21.10.2001 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ківерцівського районного управління юстиції за актовим записом № 12 та розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.06.2012 року, ними набута у спільну сумісну власність земельна ділянка загальною площею 0,1013 га, яка розташована в с. Кульчин Ківерцівського району Волинської області.

Беручи до уваги те, що майно набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю, а у разі виділу майна із спільної сумісної власності частки кожного із співвласників є рівними, просить визнати на нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1013 га, яка розташована в с. Кульчин Ківерцівського району Волинської області.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 12.06.2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено до підготовчого провадження.

06.07.2018 року ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області по даній справі закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні, кожен зокрема, позовні вимоги не визнали, зазначивши, що земельна ділянка набута відповідачем ОСОБА_3 в особисту власність. Крім того, посилаючись на те, що позивачу було відомо про виділення ОСОБА_3 земельної ділянки, оскільки вони на час виготовлення державного акту перебували у шлюбі, тому вважають, що позивачем порушені строки позовної давності для звернення до суду. В зв'язку з вищевказаним у задоволені позову просять відмовити.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_2, кожного зокрема, всебічно проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.06.2012 року шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зареєстрований у відділі РАЦСу Ківерцівського районного управління юстиції 21.10.2001 року за актовим записом № 12, розірвано (а.с.6).

Як вбачається з копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 15.04.2016 року ОСОБА_3 на підставі рішення Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області № 4/33 від 11.01.2011 року належить земельна ділянка площею 0,1013 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в с. Кульчин Ківерцівського району Волинської області (а.с.7).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 5 ст. 61 СК України в редакції Закону України від 11.01.2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08.02.2011 року, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17.05.2012 року №4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 13.06.2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено.

Відповідно до пункту 5 ч. 1 ст. 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину 5 ст. 61 СК виключено.

Як вбачається з аналізу внесення змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався.

У судовому засіданні встановлено, що у період з 08.02.2011 року по 13.06.2012 року приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Частинами 1, 2 статті 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, в тому числі подружжя.

В силу ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Тобто, судом встановлено, що спірна земельна ділянка набута сторонами за час перебування в шлюбі, і тому є спільною сумісною власністю подружжя, частки у спільній сумісній власності є рівними.

Щодо застосування строків позовної давності, суд приходить до наступного висновку.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Формулювання загального правила, щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Окрім цього, пунктом 1 ст. 6 конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п. 1 ст. 32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відповідно до абз. 3 п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Також, частиною 1 ст. 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.06.2012 року шлюб між сторонами по справі було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 03.07.2012 року /а.с.6/.

06.05.2016 року позивач ОСОБА_4 звернулася до Ківерцівського районного суду Волинської області із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно.

Позивач у своєму позові зазначає, що дізналася про порушення свого права з моменту дії (бездіяльності) відповідача, яка полягала у небажанні врегулювати спір щодо поділу майна в досудовому порядку, а саме те, що 27.04.2016 року вона зверталась до відповідача ОСОБА_3 із вимогою звернутись разом до сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Ківерцівського РУЮ з метою реєстрації її права власності на ? частини оспорюваної земельної ділянки. Вказує, що зазначену вимогу вона виклала в листі від 27.04.2016 року та запросила відповідача на зустріч 04.05.2016 року, про те, ОСОБА_3 на вказану зустріч не з'явився, а тому вважає, що саме з цього часу порушено її право.

Крім того, представник позивача у судовому засіданні зазначив, що про наявність земельною ділянки загальною площею 0,1013 га, яка розташована в с. Кульчин, Ківерцівського району Волинської області, кадастровий номер НОМЕР_2 позивачем ОСОБА_4 було відомо, ще у період перебування у шлюбі, про що відповідно і зазначено в позовній заяві самим позивачем.

З відповіді Волинської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» вбачається, що на ім'я ОСОБА_3 27.04.2016 року був відправлений рекомендований лист №6320, однак відомості про отримання даного листа позивачем до суду надано не було /а.с.92/.

Тобто, з ксерокопії квитанції та вищевказаної довідки вбачається лише те, що у відділення пошти був зданий лист (без опису вкладення), що позбавляє суд встановити який це саме лист, та який його зміст, а тому суд вважає, що ксерокопія квитанції без зазначення адреси та лист без опису вкладення не може бути належним доказом.

З врахуванням вищевикладеного, суд не бере до уваги твердження позивача, що зазначений вище лист-вимога була направлена відповідачу ОСОБА_3, який його отримав, оскільки всупереч вимог ст. 81 ЦПК України нею не надано суду жодного належного та допустимого доказу, з якого можливо було б об`єктивно встановити даний факт.

Разом з тим, клопотання про поновлення строку від позивача не надходило.

Таким чином, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 60, 61, 70, 71, 72 СК України, ст.ст. 253, 256, 267 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 77, 78, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду через Ківерцівський районний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_4, жителька АДРЕСА_1.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_1, адреса: АДРЕСА_2.

Відповідач - ОСОБА_3, житель АДРЕСА_3.

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_2, адреса: АДРЕСА_4.

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька

Повний текст рішення суду виготовлено 16.11.2018 року