П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі :

Головуючого: Прокопчук Л.М.

Суддів Самчишиної Н.В., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання Гавор В.Б.

За участю представника відповідача Янової О.О., представника прокуратури Цвікілевич Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 01 червня 2018 року, повний текст виготовлено 08.06.2018 року, постановлене в приміщенні того ж суду о 15:05 у складі судді Вжещ С.І., у цивільній справі (єдиний унікальний номер 481/1375/17, номер провадження 22-ц/4812/49/18) за позовом ОСОБА_4 до Новобузької районної державної адміністрації Миколаївської області, Новобузької районної ради Миколаївської області, третя особа Новобузька міська рада Миколаївської області, про визнання договору недійсним та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Новобузької районної державної адміністрації Миколаївської області та Новобузької районної ради Миколаївської області про визнання договору недійсним та стягнення коштів.

Позивач обґрунтовував свої вимоги наступним. Між ним та Новобузькою райдержадміністрацією Миколаївської області було укладено договір без номера та дати (зазначено тільки 2016 рік) про відшкодування збитків, спричинених власникам землі та землекористувачам, згідно якого на ОСОБА_4 покладено обов'язок до 01.11.2016 року сплатити на розрахунковий рахунок місцевого бюджету збитки в розмірі 45000 грн., завдані внаслідок тимчасового зайняття земельної ділянки загальною площею 50 га, яка розташована на території Новобузької міської ради та використовується для ведення сільськогосподарського виробництва. Підставою для нарахування зазначених збитків є акт № 278 про визначення збитків власнику землі без дати його складання.

На виконання спірного договору на рахунок місцевого бюджету в 2016 році ОСОБА_4 сплатив 45 000 грн. Крім цього, на вимогу голови Новобузької районної ради в продовж дії договору ним додатково було сплачено до місцевого бюджету ще 29000 грн.

Позивач вважає, що оспорюваний договір не відповідає вимогам ст. 203, 215 Цивільного Кодексу України, ст. 123, 124, 125, 126 Земельного Кодексу України, Закону України «Про оренду землі» та Закону України «Про плату за землю», тому просив визнати його недійсним, а сплачені ним кошти повернути.

Крім того, позивач вказує, що відповідно до наказу Головного Управління Держземагенства у Миколаївській області №1079-Ч від 01.08.2014 року йому надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства орієнтованою площею 48 га пасовищ із земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Новобузької міської ради Миколаївської області. На виконання цього наказу Миколаївська регіональна філія ДП «Центр ДЗК» розробила проект землеустрою та технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

23.06.2016 року наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-5863/14-16-сг проект землеустрою затверджено та надано позивачу в оренду земельну ділянку площею 48 га пасовищ кадастровий № НОМЕР_1 із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення фермерського господарства. Позивач, відповідно до вимог ст.123, 124 Земельного Кодексу України звернувся до Новобузької районної ради Миколаївської області з заявою про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, оскільки вона необхідна для розрахунку вартості орендної плати, але Новобузька районна рада Миколаївської області протягом двох років не прийняла позитивного рішення та замість сприяння укладенню договору оренди землі, разом з Новобузькою районною державною адміністрацією Миколаївської області зобов'язали у 2016 році укласти договір про відшкодування збитків.

Таким чином, в разі сплати збитків за користування земельною ділянкою, обіцяли затвердити технічну документацію і не затвердивши її, ввели позивача в оману, що на його думку є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

ОСОБА_4 також просив стягнути з Новобузької районної державної адміністрації Миколаївської області 74000 гривень сплачених коштів за недійсним договором, а також збитки в подвійному розмірі в сумі 148000 гривень, обґрунтувавши ці вимоги положеннями ст.230 ЦК України (а.с. 2-9 т. 1).

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 01 червня 2018 року позов ОСОБА_4 до Новобузької районної державної адміністрації Миколаївської області, Новобузької районної ради Миколаївської області, третя особа Новобузька міська рада Миколаївської області, про визнання договору недійсним та стягнення коштів залишено без задоволення (а.с. 233-239 т.1).

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, невірно встановив характер спірних правовідносин, які склались між сторонами, невірно надано оцінку фактичним обставинам справи та доказам, які містяться в матеріалах справи, не взяв до уваги обставини що встановлені судовими рішеннями у інших спорах, в зв'язку з чим просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про повне задоволення його вимог (т. 1 а.с. 243-255).

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор прокуратури Миколаївської області вказує, що рішення суду першої інстанції постановлено відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, у зв'язку з чим підстави для його скасування відсутні. Оскільки на виконання умов договору позивачем у повному обсязі перераховано кошти, спрямовані на погашення збитків бюджету від недоотримання орендної плати, тому сторонами вчинялись дії спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені правочином, у зв'язку з чим підстав для визнання договору недійсним не вбачається (т. 2 а.с. 17-20).

У відзиві на апеляційну скаргу Новобузька районна державна адміністрація Миколаївської області зазначає, що вимоги викладені в скарзі безпідставні та такі, що не підлягають задоволенню, а рішення Новобузького районного суду Миколаївської області законним та обґрунтованим ( т. 2 а.с. 22-28).

У відзиві на апеляційну скаргу Виконавчий комітет Новобузької міської ради просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 01.06.2018 року - без змін, дублюючи доводи відзиву на позовну заяву (т. 2 а.с. 34-35).

В судове засідання апеляційного суду позивач, а також представник відповідача - Новобузької районної ради Миколаївської області, належно повідомлені про час і місце розгляду справи, не з'явились.

Представник відповідача - Новобузької районної державної адміністрації Миколаївської області, та представник прокуратури Миколаївської області просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до такого.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що земельна ділянка за кадастровим номером № НОМЕР_1 площею 48 га, яка розташована на території Новобузької міської ради, яка за видом використання є пасовищем, в 2014-2016 роках знаходилась в користуванні ОСОБА_4 шляхом вирощування на ній сільськогосподарських культур, зокрема в 2016 році - культури соняшник ( т. 1 а.с.66, 94).

01.08.2014 року наказом Головного управління Держземагенства у Миколаївській області № 1049-сг надано дозвіл ОСОБА_4 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що передбачається для передачі в оренду для ведення фермерського господарства орієнтовною площею 48 га пасовищ в межах території Новобузької міської ради з подальшим поданням на затвердження технічної документації до Новобузької районної ради Миколаївської області(т. 1 а.с. 53).

23.06.2016 року наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-5863/14-16-сг затверджено проект землеустрою та надано позивачу в оренду земельну ділянку площею 48 га пасовищ кадастровий № НОМЕР_1 із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення фермерського господарства. Пункт 2 наказу передбачає, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»( т.1 а.с. 46).

Новобузькою районною радою Миколаївської області з 2016 року до теперішнього часу не затверджена технічна документація з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що передбачається для передачі в оренду ОСОБА_4, по причині незгоди депутатського корпусу з вартістю земельної ділянки, яка за видом використання є пасовищем, а використовувалась ОСОБА_4 в 2016 році як рілля, де він вирощував сільськогосподарську культуру соняшник ( т.1 а.с. 67-69).

12 квітня 2016 року комісією Новобузької міської ради, в присутності ОСОБА_4 проведено обстеження земельної ділянки (пасовища) на території Новобузької міської ради, площею 50 га, в результаті якого встановлено, що вона знаходиться в користуванні ОСОБА_4, без правовстановлюючих документів, та розорана ним ( т.1 а.с. 94).

Міським головою Новобузької міської ради був здійснений попередній розрахунок суми збитків за нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки 1238526 гривень на 01.01.2016 року та процентною ставкою 3.63 % , який склав 45000 гривень( т. 1 а.с .97).

19.04.2016 року на ім'я голови комісії по визначенню та відшкодуванню збитків власникам землі та землекористувачам на території Новобузького району від ОСОБА_4 надано згоду на добровільне відшкодування збитків за фактичне тимчасове зайняття (використання) земельної ділянки площею 50 га на території Новобузької міської ради та зобов'язання сплати понесених збитків відповідно до пункту 3 Договору про добровільне відшкодування збитків ( т. 1 а.с. 95).

20.04.2016 року голова Новобузької міської ради Лагодієнко М.О. направив до голови комісії по визначенню та відшкодуванню збитків власникам землі та землекористувачам на території Новобузького району Петраковському М.В. клопотання про розгляд на комісії фактичного тимчасового зайняття (використання) земельної ділянки площею 50.00 га ОСОБА_4 До клопотання додано акт обстеження використання земельної ділянки; попередній розрахунок суми збитків; документація з землеустрою на земельну ділянку (викопіювання); копії паспорта та ідентифікаційного коду; згода на відшкодування збитків ( т. 1 а.с. 96).

Згідно акту № 278 про визначення та відшкодуванню збитків власникам землі та землекористувачам на території Новобузького району, комісією по визначенню збитків, яка утворена рішенням Новобузької районної ради № 475 від 18.02.2013 року "Про створення районної комісії по визначенню та відшкодуванню збитків власникам землі та землекористувачам на території Новобузького району" (т. 1 а.с.78-83), засідання якої відбулось 22.04.2016 року, нараховано збитки за використання ОСОБА_4 земельної ділянки без належного правового оформлення в сумі 45000 гривень.

26 квітня 2016 року між головою Новобузької районної державної адміністрації Миколаївської області Івановим С.В. (за договором Сторона 1) та ОСОБА_4 (за договором Сторона 2) укладено договір про добровільне відшкодування збитків, спричинених власникам землі та землекористувачам (т. 1 а.с.104).

За даним договором Сторона 2 зобов'язана, в строк до 01.11.2016 року, відшкодувати Стороні 1 збитки в сумі 45000 гривень, завдані внаслідок тимчасового зайняття земельної ділянки загальною площею 50.00 га, розорані пасовища, яка розташована на території Новобузької міської ради в період з 01.01.2016 року до 01.11.2016 року та використовується для ведення сільськогосподарського виробництва, сплативши зазначену суму щомісячно, або достроково погасивши на рахунок місцевого бюджету УДКСУ у Новобузькому районі Миколаївської області № 0250 ОКПО 36340504.

Згідно пункту 5 Договору дія його припиняється у випадку закінчення строку, на який його було укладено та сплати збитків в повному обсязі.

26.04.2016 року на адресу проживання ОСОБА_4 направлено акт Комісії та примірник договору про добровільне відшкодування збитків спричинених власникам землі та землекористувачам від 26.04.2016 року.

Акт Комісії позивачем в установленому законом порядку не оскаржено, не визнано недійсним та не скасовано.

ОСОБА_4 сплачено на рахунок місцевого бюджету Новобузької територіальної громади № 0250 УДКСУ у Новобузькому районі Миколаївської області МФО 826013 ОКПО 36340504 згідно квитанцій № 0.0.642421244.1 від 28.10.2016 року 4500 гривень, № 0.0..1 від 28.10.2016 року 4500 гривень, № 0.0.642801176.1 від 28.10.2016 року 15000 гривень,0.0.642800676.1 від 28.10.2016 року 15000 гривень, № 0.0.661931989.1 від 30.11.2016 року 500 гривень, а разом 45000 гривень (т. 1 а.с. 12,14-18).

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання договору недійсним, суд виходив з того, що позивачем заявлено вимоги про визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, як правочину, що вчинений під впливом обману, та прийшов до висновку про те, що факт обману не доведений, також не доведено, що позивач не підписував договір та інші документи, пов'язані з його укладанням. При цьому судом враховано те, що позивач безпідставно використовував земельну ділянку - пасовище площею 48 га шляхом вирощування на ній соняшнику та у зв'язку з цим наніс збитки Новобузькій територіальній громаді Миколаївської області.

Обгрунтовуючи відмову в задоволенні позову щодо стягнення сплачених коштів, суд, зокрема, послався на те, що перелічені за договором кошти та інші надійшли на рахунок Новобузької міської ради, яка не є відповідачем по справі.

З висновком суду в частині відмови у визнанні договору недійсним можна погодитись частково.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи (п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи (п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Таким чином, вимоги закону стосовно мотивування судового рішення є процесуальними, а їх реалізація суттєво впливає на дотримання права особи на справедливий суд.

У відповідності до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Отже, в процесуальному законодавстві передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В свою чергу, відповідно до ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України" ) і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" , національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Порушуючи вимоги наведених норм матеріального та процесуального права суд в рішенні не навів обгрунтування та мотивів з яких він не розглянув інших заявлених позивачем підстав визнання спірного договору недійсним, на які позивач посилався в позові, а саме - невідповідність його вимогам ст. 203, 215 ЦК України, ст. 122-126 ЗК України, Закону України «Про оренду землі», що підкреслив у відзиві на позов (а.с. 122-132), та на що посилається у апеляційній скарзі. Тому апеляційний суд відповідно до вимог ст.ст. 13, 367 ЦПК України переглядає рішення суду, перевіряючи зазначені доводи позову.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.3 ст. 78 ЗК Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

З 01.01.2013 відповідно до частини 4 статті 122 Земельного кодексу України повноваження щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб належать центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальним органам.

До таких органів відноситься, зокрема, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

Як вбачається із матеріалів справи земельна ділянка, яка є предметом договору, розташована на території Миколаївської області, належить до категорії земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, а тому повноваження по розпорядженню такою земельною ділянкою відноситься до компетенції Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

Саме цим органом виконавчої влади 01.08.2014 року було видано наказ № 1079-сг, яким надано дозвіл ОСОБА_4 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства орієнтованою площею 48,0 га пасовищ із земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Новобузького району Миколаївської області (а.с. 53 т.1).

23.06.2016 року наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-5863/14-16-сг затверджено проект землеустрою та надано позивачу в оренду земельну ділянку площею 48 га пасовищ кадастровий № НОМЕР_1 із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення фермерського господарства. Пункт 2 наказу передбачає, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»( т.1 а.с. 46).

Відповідно до ч.8 ст. 93 ЗК України орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.

Отже, зазначене свідчить про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності. Питання щодо виділення її позивачу для ведення фермерського господарства вирішував передбачений законом орган.

Відповідачі - Новобузька районна державна адміністрація та Новобузька районна рада, а також третя особа - Новобузька міська рада Миколаївської області не є землевласниками та землекористувачами вказаної земельної ділянки і відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 122 ЗК України не мають права її передавати у користування для вказаних цілей.

За таких обставин постає питання, чи мали право зазначені органи укладати спірний договір відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою КМУ від 19.04.1993 року № 284 (зі змінами, далі - Порядок).

Для відповіді на вказане питання слід проаналізувати наступне.

Відповідно до статті 156 Земельного кодексу України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок:

а) вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом;

б) тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання;

в) встановлення обмежень щодо використання земельних ділянок;

г) погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників;

ґ) приведення сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у непридатний для використання стан;

д) неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

При цьому, стаття 157 Земельного кодексу України визначає, що відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами.

Згідно із Порядком неодержаний дохід - це дохід, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

При цьому постанова Кабінету Міністрів України від 19.04.93 N 284 прийнята до набуття чинності діючим Земельним кодексом України і діє в частині, що не суперечить йому.

У пункті 1 Порядку встановлено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та недодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Аналіз наведених положень земельного законодавства свідчить про те, що визначення розміру збитків у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.93 N 284, відбувається внаслідок заподіяння таких збитків (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан.

Розміри збитків, при цьому, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад (пункт 2 Порядку ).

Разом з тим, стаття 211 Земельного кодексу України встановлює, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення, зокрема, як: самовільне зайняття земельних ділянок.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Тобто, згідно із зазначеним терміном, не вважається самовільним зайняттям земельної ділянки, якщо орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування прийняв рішення про її передачу у власність або надання у користування (оренду). Даний перелік рішень є вичерпним. У разі використання земельної ділянки за наявності будь-яких інших рішень зазначених органів (наприклад, про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, про погодження місця розташування об'єкта тощо), дані дії слід кваліфікувати як самовільне зайняття земельної ділянки.

Також не вважається самовільним зайняттям земельної ділянки, якщо стосовно неї вчинено відповідний правочин (тобто, укладена відповідно до законодавства цивільно-правова угода щодо земельної ділянки). (Лист Державного комітету України із земельних ресурсів від 11.11.2008 року № 14-17-4/12991 "Щодо застосування терміну "самовільне зайняття земельної ділянки").

Методика визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 N 963.

Відповідно до пункту 7 Методики розрахунок розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, (в редакції, чинній на час укладання спірного договору) проводиться Держекоінспекцією та її територіальними органами або Держсільгоспінспекцією та її територіальними органами, а розміру шкоди, заподіяної юридичним та фізичним особам, - територіальними органами Держсільгоспінспекції на підставі матеріалів обстежень земельних ділянок, проведених відповідно до Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.11.2000 N 1619.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що право на укладання договору оренди спірної земельної ділянки позивач отримав наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області 23.06.2016 року № 14-5863/14-16-сг, тобто до цього часу використання ним спірної земельної ділянки було самовільним.

При цьому, як сторони, укладаючи спірний договір 22.04.2016 року, так і суд, приймаючи оскаржуване рішення, керувався вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 19.04.93 N 284, яка не регулює спірні правовідносини, у той час як положення постанови Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 N 963 повноважень на визначення розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, відповідачеві не передбачають.

За такого, слід прийти до висновку про те, що спірний договір, укладений між учасниками спору, не відповідає вимогам ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦПК України, а отже з цих підстав його слід визнати недійсним, а рішення суду першої інстанції в зазначеній частині відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України як таке, що винесено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права скасувати, частково задовольнивши апеляційну скаргу.

Висновки суду щодо недоведеності факту обману при укладанні спірного договору є правильними і доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Посилання відповідачів у відзиві на апеляційну скаргу на правовий висновок ВСУ від 14.09.2016 року по справі № 6-2588цс15 не може бути прийнято, оскільки у вказаній справі не встановлено факту самовільного використання земельної ділянки.

Та обставина, що спірна земельна ділянка знаходиться на території Новобузької міської ради, в даному випадку не свідчить про те, що вказаний орган місцевого самоврядування мав право нею розпоряджатися.

Доводи відзиву про те, що спірний договір міг укладатися з позицій вимог ст. 6, 627 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки на час укладання договору не були виконані вимоги ч.1 ст. 203 ЦК України, а саме відповідність цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягнення сплачених коштів слід залишити без змін, а апеляційну скаргу в цій частині без задоволення, оскільки судом правильно встановлено, що сплачені позивачем кошти були зараховані на розрахунковий рахунок місцевого бюджету Новобузької міської ради (а.с. 26 т.1), до якої позов не заявлено, участь в спорі зазначений орган приймав в якості третьої особи (а.с. 107-108 т.1). Покладання рішенням суду будь-яких обов'язків на третю особу діючим законодавством не передбачено.

Оскільки позовні вимоги частково задоволені, відповідно до вимог ч.13 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід частково стягнути понесені судові витрати за звернення до суду першої інстанції та за подачу апеляційної скарги в сумі 1344,00 грн. (640 + 704).

Керуючись ст. 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 01 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання договору недійсним скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати недійсним договір про відшкодування збитків, спричинених власникам землі та землекористувачам, укладений між ОСОБА_4 та Новобузькою районною державною адміністрацією Миколаївської області 22.04.2016 року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Новобузької районної адміністрації Миколаївської області на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 1344,00 грн

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Судді: Н.В. Самчишина

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 19.11.2018 року.