Номер провадження: 22-ц/785/6679/18
Номер справи місцевого суду: 519/963/17
Головуючий у першій інстанції Барановська З. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Погорєлової С.О.,

суддів - Заїкіна А.П., Калараш А.А.,

розглянувши у порядку, передбаченому ст. 369 ЦПК України, апеляційну скаргу ОСОБА_2 по справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Водопостачання та каналізація» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, на рішення Южного міського суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Барановської З.І. 27 червня 2018 року у м. Южне Одеської області, -

встановила:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до КП «Водопостачання та каналізація» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки рахунку, і в обґрунтування позову посилався на те, що 09 жовтня 2018 року згідно Наказу №110-к ОСОБА_2 був звільнений з посади інженера з охорони праці КП «Водопостачання та каналізація» за згодою сторін. На момент звільнення відповідач через касу провів розрахунок з позивачем, але не в повному обсязі, не сплативши 572, 22 грн. компенсації за три дні листка непрацездатності з коштів, отриманих від Фонду соціального страхування. Станом на 06 грудня 2018 року вказані кошти позивачу не були видані, що і стало причиною звернення до суду. Станом на 07 грудня 2017 року розмір заборгованості з урахуванням стягнення середнього заробітку за час затримки до дня фактичного розрахунку складав 12 768,3 6 грн.

У зв'язку із викладеним, позивач просив суд стягнути з Комунального підприємства «Водопостачання та каналізація» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі та середньому заробітку за час затримки у розмірі 12 768, 36 грн.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти задоволення позову в повному обсязі.

Рішенням Южного міського суду м. Одеси від 27 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив суд скасувати рішення Южного міського суду м. Одеси від 27 червня 2018 рокуу справі №519/963/17 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у стягненні компенсації за 3 дні тимчасової непрацездатності, необґрунтовано посилався акт №15-01027/0366 від 13 грудня 2018 року, який є недійсним, безпідставно зазначив, що позивач сповіщався в телефонному режимі та листом від 10 листопада 2017 року про можливість отримати кошти в касі підприємства, оскільки дзвінків від відповідача та листа від 10 листопада 2017 року ОСОБА_2 не отримував.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку, судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що застосування положень ст. 117 Кодексу законів про працю (далі: КЗпП) до затримки виплат за дні тимчасової втрати працездатності є безпідставним, оскільки відповідно до чинного законодавства не передбачено відшкодування шкоди за несвоєчасну виплату коштів за листком непрацездатності та дані виплати не входять до поняття «заробітна плата».

Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 117 КЗпП, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку

Судом першої інстанції вірно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 09 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звільнено з посади інженера з охорони праці КП «Водопостачання та каналізація» за згодою сторін, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 14).

09 жовтня 2017 року, тобто в день звільнення, були виплачені суми, належні працівнику при звільненні, в розмірі 1 265, 84 грн., що підтверджується копією розрахункового листка за жовтень 2017 року, Додатком 1 до положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні та вставним аркушем до додатка №Вик-000106 (а.с. 29-31).

Позивач з 18 вересня 2018 року до 25 вересня 2017 року тимчасово втратив працездатність, що підтверджується копією листка непрацездатності серії АГШ №572087 (а.с. 32).

Комісією із соціального страхування КП «Водопостачання та каналізація» позивачу було призначено соціальну допомогу за вісім днів тимчасової втрати працездатності та розраховано суму допомоги в розмірі 1 525,92 грн., що підтверджується копією протоколу №11 від 29 вересня 2017 року (а.с. 93).

Відповідно до ч.3 ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується в розмірі 100 відсотків середнього заробітку (оподатковуваного доходу). При цьому, перші п'ять днів тимчасової непрацездатності оплачуються власником або уповноваженим ним органом за рахунок коштів підприємства, установи, організації.

Відповідачем нараховано та виплачено позивачу 953,70 грн. як страхове забезпечення внаслідок тимчасової втрати працездатності за п'ять днів відповідно до вимог законодавства, що підтверджується копією лікарняного листа №572087 від 18 вересня 2017 року (а.с. 34). Даний факт позивачем та відповідачем не заперечувався.

25 жовтня 2018 року КП «Водопостачання та каналізація» отримало на спеціальний рахунок від Фонду соціального страхування кошти в розмірі 2 042,70 грн, у тому числі 460, 64 грн., належних для виплати позивачу, що підтверджується копією виписки за рахунками виконавця від 06 грудня 2017 року (а.с. 35).

В суді першої інстанції представник відповідача пояснив, що після надходження коштів відповідач вжив заходів для сповіщення позивача (шляхом передачі телефонограми, надсилання СМС-повідомлення, направлення листа поштою) про можливість отримати кошти.

З матеріалів справи вбачається, що 10 листопада 2018 року відповідачем направлено позивачу лист №02-06/536 про необхідність отримання зазначених коштів, проте, вказаний лист повернувся на адресу підприємства з відміткою «за спливом терміну зберігання» (а.с. 36, 37).

Відповідач, скориставшись послугами ТОВ «Нова пошта», повторно надіслав запрошення стосовно можливості отримання позивачем коштів у касі. Вказаний лист отриманий відповідачем 08 грудня 2017 року, що підтверджується експрес-накладною №0000 від 07 грудня 2018 року (а.с. 68). Вказаний факт позивачем не заперечувався.

11 грудня 2017 року ОСОБА_2 отримав належні йому кошти у розмірі 460, 64 грн. в касі підприємства, що підтверджується видатковим касовим ордером №32020-0444 від 11 грудня 2017 року (а.с.42).

Таким чином, позивач отримав кошти від підприємства, невиплачені під час звільнення через тривалий проміжок часу, що, на думку позивача, було підставою для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку, у стягненні якого судом першої інстанції було відмовлено.

Дійшовши вірного висновку щодо вищевказаних обставин, суд першої інстанції помилково вказав у рішенні, що за затримку виплат згідно листка непрацездатності законом не передбачено стягнення середнього заробітку.

Зі змісту ст. 116 КЗпП вбачається, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Матеріалами справи підтверджується, та учасниками справи не заперечувався факт, що позивачу були виплачені кошти, які були належні йому від підприємства, у розмірі 1 265, 84 грн.

Позовні вимоги зводилися, фактично, до суми невиплачених при звільненні коштів у розмірі 460,64 грн., яку 25 жовтня 2018 року перерахував на рахунок підприємства відповідача Фонд соціального страхування.

Вказані виплати належать до коштів, які мали бути виплачені відповідачем позивачу під час звільнення.

Зі змісту листа Южненського міського відділення Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування в Одеській області вбачається, що суми матеріального забезпечення, в тому числі за тимчасову втрату працездатності, нараховуються роботодавцем на підставі рішення комісії із соціального страхування підприємства, про що оформлюється заява-розрахунок, один з примірників якої подається до робочого органу Фонду.

Відповідно до Протоколу №11 від 29 вересня 2017 року, комісією призначено допомогу за тимчасову втрату працездатності ОСОБА_2 за 8 днів, включаючи 3 дні за рахунок коштів Фонду. Дана подія мала місце до звільнення ОСОБА_2

Сформована на підставі рішення комісії заява-розрахунок надійшла від КП «Водопостачання та каналізація» до Фонду 20 жовтня 2017 року, нарахована сума коштів за рахунок коштів Фонду складала 572, 22 грн. Кошти були перераховані 24 жовтня 2018 року на рахунок підприємства відповідача для повернення позивачу.

Стосовно вказаної обставини в листі-роз'ясненні Міністерства соціальної політики України №1347/13/84-13 від 03 грудня 2013 року вказано: «Суми матеріального забезпечення з шостого дня тимчасової непрацездатності застрахована особа отримує від Фонду і за рахунок коштів Фонду та, в даному випадку, порушення ст. 116 КЗпП відсутнє».

З матеріалів справи вбачається, що 10 листопада 2017 року та 07 грудня 2017 року позивач сповіщався підприємством про можливість отримати вказані кошти в касі КП «Водопостачання та каналізація» шляхом направлення письмової кореспонденції відповідно до приписів ст. 116 КЗпП. Згідно змісту листів, підприємство додатково повідомляло позивача телефонним зв'язком та шляхом направлення СМС-повідомлень. Доказів звернень позивача протягом періоду з дня

звільнення до дня отримання коштів у касі підприємства матеріали справи не містять.

Таким чином, підприємством були вжиті всі можливі заходи для повідомлення позивача про отримання коштів, які є предметом спору. Затримка виплати вказаних коштів позивачу підприємством виникла з об'єктивних причин, які не залежали від волі відповідача, а отже, підстави для задоволення позову були відсутні.

Доводи апеляційної скарги стосовно неправомірної відмови судом у стягненні компенсації за несвоєчасну виплату відповідачем коштів за тимчасову втрату працездатності не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять доказів звернення позивача до підприємства з вимогою виплатити вказані кошти та умисного ігнорування підприємством вказаних заяв. Матеріалами справи підтверджується, що після нарахування Фондом коштів на рахунок відповідача КП «Водопостачання та каналізація» повідомляло скаржника про можливість отримати дану виплату, тобто невчасна виплата коштів з об'єктивних причин, незалежних від волі відповідача.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно послався в рішенні на Акт №15-01027/0366 від 13 грудня 2017 року, оскільки в матеріалах справи відсутні докази визнання вказаного акту недійсним.

Стосовно посилань апеляційної скарги, що суд безпідставно посилався на повідомлення відповідачем позивача про можливість отримати кошти телефонним зв'язком та листом №02-06/536 від 10 листопада 2017 року, якого він не отримував, хоча неодноразово звертався в усному порядку до посадових осіб підприємства щодо отримання коштів, проте внаслідок відсутності коштів на підприємстві йому було відмовлено, слід зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається, що позивач повідомлявся листом від 10 листопада 2018 року, який повернувся на адресу підприємства через неотримання його у відділенні поштового зв'язку ОСОБА_5 (а.с. 36; 37). Внаслідок цього підприємство направило повторно лист-запрошення позивачу службою кур'єрської доставки (а.с.39; 40). Доказів звернень до підприємства позивачем на протязі періоду з моменту звільнення до моменту отримання коштів матеріали справи не містять. Посилання на усні звернення позивача до підприємства суд не може приймати до уваги, оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України. Таким чином, вказані доводи не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Інших доводів, які спростовують законність та обґрунтованість оскарженої постанови суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

За таких обставин, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 27 червня 2018 року- змінити, виключивши з мотивувальної частини судового рішення посилання на те, що застосування ст. 117 Кодексу законів про працю України до затримки виплат по лікарняним листам є безпідставним.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2«г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2018 року.

Судді апеляційного суду

Одеської області: С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

А.А. Калараш