КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1050/2018 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Українець Л.Д.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_3, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа: Відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві, про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, припинення дії, що порушує право та стягнення збитків,-

в с т а н о в и в:

В червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), третя особа: Відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві, про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, припинення дії, що порушує право та стягнення збитків. Зазначила, що 21 листопада 2006 року між нею та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 50-06-Ил/02. Відповідно до умов договору банк надав їй кредит у розмірі 105 000 доларів США з процентною ставкою 15% річних на строк до 19листопада 2021 року. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 грудня 2010 року з неї стягнуто на користь банку заборгованість за вказаним вище кредитним договором, а в подальшому видано виконавчий лист. Сума заборгованості, що стягнута за рішенням суду, є незаконною, що стверджується висновком експертного економічного дослідження. Посилаючись на те, що оспорюваний кредитний договір укладений під впливом обману зі сторони ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_3 просила на підставі ст.ст. 203, 215ЦК України визнати недійсним кредитний договір № 50-06-Ил/02 від 21 листопада 2006 року, визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист № 2-7484/10 від 15 липня 2011 року та стягнути з банку на її користь збитки у розмірі 80 061, 30 доларів США.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року відмовлено в позові ОСОБА_3

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи. Вважає, що суд не надав належної оцінки доводам позивачки щодо недійсності кредитного договору, а також безпідставно відхилив висновок №13/002/1027/4 експертного економічного дослідження, складений 24 травня 2017 року судовим експертом Тимофєєнко С.А. Банк ввів позивачку в оману щодо валюти кредитування, оскільки уклав валютний кредит, а видав в гривні. Суд помилково вважав встановленим той факт, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» надало в кредит саме 105 000 доларів США. При укладенні договору ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не дотрималося вимоги Закону щодо надання позичальнику об'єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредитування, що є істотними умовами договору, а також приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, що підтверджено також висновком №13/002/1027/4 експертного економічного дослідження від 24 травня 2017 року. Скориставшись необізнаністю позивачки, банк приховав інформацію щодо щомісячної суми відсотків по кредиту, загальну суму місячного платежу та не надав перед укладенням договору розгорнутий розрахунок. Згідно вказаного висновку розмір реальної процентної ставки становить 16,50% річних, що на 1,50 % більше, аніж визначена згідно кредитного договору. Вважає також, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання виконавчого листа № 2-7484/10 від 15.07.2011 року таким, що не підлягає виконанню та стягнення з банку збитків у розмірі 80 061,30 доларів США.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник ПАТ &quom;Банк &quf";Фінанси та Кредит&quuo; просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судове засідання представник відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві не з'явився, повідомлений про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у його відсутність.

Вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21 листопада 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_3 був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 50-06-Ил/02. За умовами договору банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності у розмірі 105 000 доларів США зі сплатою 15 % річних за користування кредитом, із терміном повернення до 19 листопада 2021 року (а.с. 18-19).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 грудня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії № 50-06-Ил/02 від 21 листопада 2006 року по основному боргу у розмірі 102 502,14 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило еквівалент 816 275,79 грн., по нарахованим процентам - 17 223,05 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило еквівалент 137 155,75 грн., та по пені у розмірі 414 358,90 грн. (а.с. 20-22).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 травня 2011 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 грудня 2010 року залишено без змін (а. с. 99-100).

На підставі вказаного рішення суду 15 липня 2011 року Голосіївським районним судом м. Києва виданий виконавчий лист, який був пред'явлений до виконання до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві (а. с. 23, 24).

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, припинення дії, що порушує право та стягнення збитків.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Частиною 4 ст. 11 цього ж Закону визначено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, в договорі про надання споживчого кредиту № 50-06-Ил/02 від 21 листопада 2006 року було визначено суму кредитування, розмір процентної ставки, порядок погашення кредиту та сплати процентів.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

ОСОБА_3 не зверталася до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору, а також не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також ОСОБА_3 частково виконувала умови договору.

ОСОБА_3 не надала суду будь-яких належних доказів на підтвердження введення її ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в оману і того, що договір про надання споживчого кредиту № 50-06-Ил/02 від 21 листопада 2006 року був укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 50-06-Ил/02 від 21 листопада 2006 року, визнання виконавчого листа про стягнення заборгованості за вказаним договором та стягнення збитків.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання позивачки на висновок №13/002/1027/4 експертного економічного дослідження, складений 24 травня 2017 року судовим експертом Тимофєєнко С.А. Вказаний висновок не є належним доказом введення ОСОБА_3 в оману зі сторони банку.

Згідно з вказаним висновком визначено, що розмір реальної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту № 50-06-Ил/02 від 21 листопада 2006 року становить 16,50% річних, що на 1,50 % більше за процентну ставку, визначену п.п. 2.1., 4.1. договору - 15% річних. Разом з тим, зазначеними пунктами договору визначено процентну ставку за користування кредитом, а не реальну процентну ставку, що є різними поняттями.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» ввело позивачку в оману щодо валюти кредитування, оскільки уклав валютний кредит, але видав у гривні.

Вказані обставини відносяться до питань належного виконання умов кредитного договору. Підставою для визнання недійсним договору є невідповідність змісту договору положенням чинного законодавства на момент укладення такого договору. Невиконання або неналежне виконання умов договору не є підставою для визнання його недійсним.

Належне виконання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» своїх зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 50-06-Ил/02 від 21 листопада 2006 року та невиконання ОСОБА_3 встановлено рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 грудня 2010 року, яким було стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за договором. Відтак, вказані обставини не підлягають доведенню в даній справі відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_3, залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Оніщук М.І.

Українець Л.Д.