Постанова

Іменем України

17 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 755/14654/17

провадження № 61-15297 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересовані особи: публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва у складі судді Виниченко Л. М.

від 06 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д., Кравець В. А.

від 30 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 24 вересня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) до неї та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 02 квітня 2007 року.

Заява мотивована тим, що за вказаним кредитним договором ОСОБА_5 отримав від ПАТ «Укрсоцбанк» 24 698 доларів США зі сплатою 10,5% річних з кінцевим строком повернення 01 квітня 2014 року. Вона виступила поручителем позичальника, про що 02 квітня 2007 року між нею та банком був укладений договір поруки. В подальшому, 02 липня 2009 між банком та ОСОБА_5 була укладена додаткова угода до кредитного договору, якою змінено відсоткову ставку за кредитом та встановлено нову у розмірі 12,5% річних, а також змінено кінцевий строк виплати кредиту на 01 квітня 2016 року. Заявник вказувала, що до внесених додатковою угодою змін щодо розміру відсотків та кінцевого терміну повернення кредиту, банк з листопада 2008 року в односторонньому порядку нараховував відсотки за підвищеною відсотковою ставкою. Вказувала, що при розгляді справи в третейському суді судом не застосовано положення статті 559 ЦК України, якою передбачено порядок припинення поруки внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя, а також не застосовано положення

статті 99 Конституції України, та не враховано, що договір укладався в іноземній валюті.

За наведених обставин заявник вважала, що рішення третейського суду підлягає скасуванню, оскільки третейський суд не дослідив у повному обсязі наявні в матеріалах справи докази, прийняв рішення з порушенням норм матеріального права.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада

2017 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду міста Києва

від 30 січня 2018 року, у задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що рішення третейського суду може бути скасовано лише з підстав, передбачених статтею 51 Закону України «Про третейські суди» та статтею 389-5 ЦПК України 2004 року, наявність яких заявником не підтверджена.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про задоволення заяви, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, щопри розгляді справи третейським судом не взято до уваги те, що з листопада 2008 року банк в односторонньому порядку нараховував відсотки за підвищеною відсотковою ставкою. Крім того, третейським судом не застосовано положення статті 559 ЦК України, якою передбачено порядок припинення поруки внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя, а також не застосовано положення статті 99 Конституції України, та не враховано, що договір укладався в іноземній валюті.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 02 квітня 2007 року між

ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель ОСОБА_4 зобов'язалася перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником ОСОБА_5 зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу), у розмірі, в строки та в порядку, передбачених договоромкредиту від 02 квітня 2007 року

№ 030.29-50/1367-А, укладеним між банком та ОСОБА_5

Пунктом 5.2. договору поруки передбачено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись статтею 5 Закону України «Про третейські суди», домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем В. М. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору третейським суддею, спір розглядається третейським

суддею Мороз О. А. або ОСОБА_6 у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

24 вересня 2014 року рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у складі третейського судді Ярошовця В. М. задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_4, та стягнуто солідарно з останніх на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 297 316, 29 грн.

Звертаючись до суду із заявою про скасування вказаного рішення третейського суду, ОСОБА_4 посилалася на те, що при розгляді справи в третейському суді судом не застосовано положення статті 559 ЦК України, якою передбачено порядок припинення поруки внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя, а також не застосовано положення статті 99 Конституції України, та не враховано, що договір укладався в іноземній валюті.

Відповідно до положень частин третьої, четвертої статті 389-4 ЦПК України 2004 року при розгляді справи в судовому засіданні суд встановлює наявність або відсутність підстав для скасування рішення третейського суду.

Відповідно до частини першої статті 389-5 ЦПК України 2004 року рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею.

Згідно з частиною другою статті 389-5 ЦПК України 2004 року, яка кореспондується із положеннями частини другої статті 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо: 1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано судом недійсною; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Таким чином, законом визначений виключний перелік підстав для скасування рішення третейського суду.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановивши відсутність передбачених частиною другою статті 389-5 ЦПК України

2004 року та частиною другою статті 51 Закону України «Про третейські суди» підстав для скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 24 вересня 2014 року, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_4

При цьому суди врахували правовому позицію, викладену Верховним Судом України у постанові від 27 квітня 2017 року (провадження № 6-1153цс16), відповідно до якої поручитель не може розглядатись у договорі поруки як споживач послуг банку, а тому у цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказане узгоджується й з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 грудня 2018 року (провадження

№ 14-336цс18), відповідно до якого вимоги пункту 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо обмеження компетенції третейських судів не поширюється на спори, що виникають з акцесорних договорів навіть за умови, якщо такими договорами забезпечено виконання зобов'язання за споживчим договором.

Таким чином даний спір підвідомчий третейському суду.

Крім того, суди попередніх інстанцій обґрунтовано не застосували правовий висновок Верховного Суду України, викладену у постанові від 21 жовтня

2015 року (провадження № 6-831цс15), щодо обмеження компетенції третейських судів у розгляді справ стосовно правовідносин за договором кредиту, наданого у іноземній валюті, так як обставини, які були враховані судом при розгляді справи, що була предметом перегляду у Верховному Суді України, не є тотожними від обставин у цій справі, оскільки третейським судом була стягнута заборгованість за кредитним договором у національній валюті України - гривні.

Крім того, від вказаного правового висновку відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року (справа

№ 755/11648/15-ц), мотивуючи її тим, що на етапі узгодження предмета і умов кредитного договору позичальник та кредитор як рівноправні сторони у правовідносинах та суб'єкти приватного права, діючи вільно, на власний розсуд визначили його істотну умову (ціну договору) у виді грошової одиниці певної держави (іноземна валюта), що згідно зі

статтями 192, 533 ЦК України може використовуватися як засіб розрахунку в Україні, тобто є об'єктом цивільних прав. Тому проведення грошових розрахунків за кредитним договором чи їх нездійснення згідно з умовами такого договору, незалежно від валюти кредитування, свідчить, що такі правовідносини мають суто цивільно-правовий, приватний характер та не можуть бути віднесені до таких, які мають публічно-правове значення, є публічно значимі відносини за наявності лише єдиної ознаки - визначення засобу платежу в іноземній валюті. Таким чином, спори щодо виконання таких кредитних договорів повинні розглядатися у приватному порядку - третейськими судами, за відсутності інших, передбачених Законом України «Про третейські суди», заборон.

Доводи касаційної скарги про те, що рішення третейського суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та судом неповно з'ясовано всі обставини справи, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки такі обставини не є підставами для скасування рішення третейського суду, визначеними статтею 389-5 ЦПК України 2004 року. При розгляді заяви про скасування рішення третейського суду компетентний суд лише встановлює наявність або відсутність підстав для скасування рішення третейського суду (частина третя стаття 389-4 ЦПК України 2004 року).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «ГарсіяРуїз проти Іспанії»), від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії»,

від 05 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня

2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 названої Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва

від 06 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва

від 30 січня 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта