набрало чинності "___"_________20____р.
Справа № 665/1530/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" грудня 2018 р.

Чаплинський районний суд Херсонської області в складі:

головуючої судді Пилипенко І.О.,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко Л.Г.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3О,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Чаплинка Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи - ОСОБА_7, яка діє в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання договору дарування удаваним та розподіл майна подружжя,

встановив:

Позивач звернулась до суду із позовом про визнання договору дарування удаваним та розподіл майна подружжя посилаючись на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем ОСОБА_11 з 23.01.1988 року. Протягом усього часу перебування у шлюбі подружжя працювало та мало сумісний дохід. У травні 2002 року ОСОБА_6 повідомив позивача, що він придбав житловий будинок №41 по вул.. 60 років Жовтня в смт. Чаплинка; також під час шлюбу ОСОБА_6 була придбана квартира АДРЕСА_1. На сьогоднішній день шлюб фактично припинений, у звязку із чим ОСОБА_4 вирішила переїхати із квартири до належного їм будинку. Проте відповідач повідомив, що спірний будинок належить його рідній сестрі та не може бути розподілений між ними. У подальшому позивач дізналась, що під час придбання житлового будинку між ОСОБА_5 та ОСОБА_12 був укладений договір дарування, посвідчений 13.05.2002 року. При цьому, за придбання вказаного будинку ОСОБА_6 передав ОСОБА_5 5000 доларів США.

Просить суд визнати удаваним договір дарування житлового будинку №41 по вул.. 60 років Жовтня, в смт. Чапрлинка, Хероснської області, укладений 13.05.2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_12, посвідчений 13.05.2002 року Чаплинською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1032, визнавши, що між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку №41 по вул.. 60 років Жовтня в смт. Чаплинка, Херсонської області. Визнати за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок №41 по вул.. 60 років Жовтня в смт. Чаплинка, Херсонської області. Визнати за ОСОБА_6 право власності на квартиру №1, розташовану за адресою: вул. Спартака, 6, в смт. Чаплинка, Херсонської області.

27.02.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_2, відповідно до якого спірний житловий будинок №41, що розташований по вул. 60 років Жовтня, в смт. Чаплинка, був придбаний відповідачем для його матері ОСОБА_14 У вказаному будинку проживала його мати, яку він лише у вересня 2016 року забрав проживати до себе. За спірний будинок ОСОБА_6 було сплачено ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 4500 доларів США. Після сплати грошових коштів було укладено договір дарування житлового будинку №41 по вул.. 60 років Жовтня с мт. Чаплинка. Вказаний будинок було оформлено на його рідну сестру ОСОБА_15 за їхньою спільною домовленістю.

Ухвалою Чаплинського районного суду Херсонської області від 19 червня 2018 року залучено до участі у справі ОСОБА_10 та ОСОБА_7, яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_9О, ОСОБА_8 в якості третіх осіб.

Ухвалою Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 листопада 2018 року провадження по справі в частині позовних вимог до ОСОБА_12 закрито.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала із підстав зазначених в позовній заяві та просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав з підстав зазначених у відзиві, при цьому додав, що квартиру №1, яка розташовану за адресою: вул. Спартака, 6, в смт. Чаплинка була придбана в період шлюбу спільною працею подружжя.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявилася, хоча про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, завчасно.

Третя особа ОСОБА_7, яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_9О, ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали та суду пояснили, що спірне майно, зокрема житловий будинок №41, що розташований за адресою: вул.. 60 років Жовтня в смт. Чаплинка належав ОСОБА_12 Після її смерті дане майно успадкував її син ОСОБА_16, а після його смерті житловий будинок перейшов в порядку спадкування його малолітнім дітям ОСОБА_9О, ОСОБА_8, які є спадкоємцями першої черги за законом. Надана відповідачем розписка про придбання житлового будинку не стосується спірного майна, а тому немає доказового значення.

Третя особа ОСОБА_10 в судове засідання не зживися хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу від 23 січня 1988 року ОСОБА_6 уклав шлюб із ОСОБА_17, після укладання шлюбу подружжю присвоєно спільне прізвище «Войлокови».

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_6 народився 30.11.1965 року, його батьками є ОСОБА_18 та ОСОБА_19.

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_20 народилася 12.02.1962 року, його батьками є ОСОБА_18 та ОСОБА_19.

Із копії трудової книжки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що остання була прийнята на роботу охоронником райдержінспекції наказом від 28.02.1994 року №6 та звільнена з посади за власним бажанням 23.03.2010 року.

Відповідно до інформації щодо фізичної особи підприємця ОСОБА_21 зареєстровано фізичною особою підприємцем з 28.07.2011 року; ОСОБА_6 зареєстрований фізичною особою підприємцем з 28.05.1999 року.

Відповідно до копії договору дарування від 13.05.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Чаплинськовї державної нотаріальної контори ОСОБА_22 ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_12 прийняла в дар належний дарителю житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в смт. Чаплинка, по вул.. 60 років Жовтня 41.

Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.03.2008 року, виданого виконавчим комітетом Чаплинської селищної ради ОСОБА_6 на праві приватної власності належить квартира, що розташована за адресою: смт. Чаплинка, вул.. Спартака, 6/1.

Із звіту про оцінку майна, проведено ФОП ОСОБА_23 слідує, що ринкова вартість семикімнатної квартири, що розташована за адресою: смт. Чаплинка, вул.. Спартака, 6/1, становить 99 897 грн.

Із звіту про оцінку майна, проведено ФОП ОСОБА_23 слідує, що ринкова вартість житлового будинку, розташованого за адресою: смт. Чаплинка, вул.. 60 років Жовтня 41, становить 98 083 грн.

Відповідач по справі ОСОБА_12, померла 22 березня 2013 року. Після її смерті приватним нотаріусом Чаплинського районного нотаріального округу була заведена спадкова справа.

Із копії спадкової справи №20/2013 заведеної відносно майна померлої ОСОБА_12 22 лютого 2013 року слідує, що із заявою про прийняття спадщини звернувся син померлої ОСОБА_12 - ОСОБА_16 Від ОСОБА_10 сина померлої ОСОБА_12 надійшла письмова заява про відмову від прийняття спадщини. Також від матері померлої ОСОБА_12 ОСОБА_14 надійшла до приватного нотаріуса письмова заява про відмову від прийняття спадщини.

З копії спадкової справи №46/2017 заведеної приватним нотаріусом Чаплинського районного нотаріального округу 15 червня 2017 року відносно майна померлого ОСОБА_16 слідує, що ОСОБА_16, помер 15 червня 2017 року. Із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_16 звернувся його рідний брат ОСОБА_10 Також із заявою при прийняття спадщини звернулась дружина померлого ОСОБА_16 ОСОБА_7 в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3. Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.02.2018 року відмовлено законному представнику малолітніх спадкоємців ОСОБА_7 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок №41 по вул.. Каланчацькій, що розташований в смт. Чаплинка, який належав ОСОБА_16 у звязку із тим, ОСОБА_7 не подано документ, що підтверджує право власності спадкодавця на вказаний будинок.

Оскільки спірні правовідносини щодо визнання удаваним договору дарування виникли до набрання чинності ЦК України 2004 року, то вони регулюються ЦК 1963 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно ст.ст. 224, 244 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі (частина друга статті 58 ЦК Української РСР).

Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку.

Статтею 58 ЦК УРСР 1963р. передбачено, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», розяснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України, аналогічної ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР 1963 року) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто, для визнання договору дарування удаваним суду слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення інших правових наслідків, при цьому, приховували свою справжню волю на укладення між ними іншого правочину (наприклад, договору купівлі-продажу).

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до частини другої статті 58 ЦК Української РСР визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі.

У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

В силу приписів ст.81 ЦПК України позивач, заявляючи вимоги про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правовідносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин суд має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Згідно ст.153 ЦК УРСР 1963 року, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до спірного договору дарування, який укладено 13 травня 2002 року ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_12 прийняла в дар належний дарувальнику житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в смт. Чаплинка, по вул.. 60 років Жовтня 41. Даний договір посвідчено державним нотаріусом Чаплинської державної нотаріальної контори Херсонської області ОСОБА_24, договір був підписаний сторонами в її присутності. Особи сторін були встановлені, їх дієздатність перевірена.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання удаваним договір дарування житлового будинку №41 по вул. 60 років Жовтня в смт. Чаплинка, укладений 13.05.2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_12, визнавши, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку №41 по вул. 60 років Жовтня в смт. Чаплинка, позивач вказувала на укладення в дійсності між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, договору купівлі-продажу будинку, який він придбав під час шлюбу із позивачем ОСОБА_4, про що остання була повідомлена у травні 2002 року.

Відповідно до розписки від 13.05.2002 року, яка надана представником відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_2 під час судового розгляду справи, ОСОБА_5, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, отримала від ОСОБА_6 4500 доларів США в рахунок продажу належного їй будинку №41, розташованого по вул. 40 років Жовтня, в смт. Чаплинка.

Аналіз змісту розписки виданою ОСОБА_5 засвідчує факт одержання ОСОБА_5 грошової суми від ОСОБА_6 за продаж житлового будинку, що розташований за адресою вул. 40 років Жовтня, 41 в смт. Чаплинка, натомість спірний договір дарування, укладений щодо житлового будинку, що розташований по іншій вулиці, зокрема по вул. 60 років Жовтня, №41 в смт. Чаплинка. Таким чином, обставини, зазначені в розписці ОСОБА_5 від 13.05.2002 року, можуть підтверджувати лише факт передачі грошових коштів ОСОБА_6, а не придбання та набуття останнім права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: смт. Чаплинка, по вул.. 60 років Жовтня 41. Окрім того, суд звертає увагу на те, що ані позивачем, ані відповідачем ОСОБА_6, які перебувають у шлюбних відносинах не надано суду жодного доказу, який підтверджував, що між сторонами спірного договору дарування ОСОБА_5 та ОСОБА_12 була домовленість приховати договір купівлі-продажу та яка мета була у сторін, щоб приховати інший правочини.

Той факт, що обдарована ОСОБА_12 власноручно підписувала договір дарування у нотаріуса та отримала другий примірник цього договору, сторонами по справі не спростовано.

Таким чином, позивачка ОСОБА_4 просила визнати удаваним договір дарування, у якому ні вона, ні її чоловік відповідач по справі ОСОБА_6 не були сторонами та при укладенні якого вони не могли приховувати свою справжню волю на укладення договору купівлі-продажу, оскільки однією зі сторін є ОСОБА_5, а обдарованою за договором дарування від 13 травня 2002 року є ОСОБА_12, а не ОСОБА_4, ОСОБА_6

З огляду на викладене, позовна вимога щодо встановлення, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку у звязку із визнанням удаваним договору дарування, житлового будинку №41, розташованого по вул. 60 років Жовтня в смт. Чаплинка, не ґрунтується на законі, оскільки права ОСОБА_4, яка вважає себе власником спірного житлового будинку, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання договору удаваним (ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР 1963 року, ст. 235 ЦК України), стороною в якому вона не є, незалежно від того чи відповідає спірний договір закону.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання договору дарування удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, а тому не підлягають задоволенню й похідні позовні вимоги щодо визнання за позивачкою ОСОБА_4 право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: смт. Чаплинка, вул. 60 років Жовтня, №41.

Відповідно до положень ст.ст.76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні представником третьої особи ОСОБА_3 під час проведення судових дебатів було заявлено клопотання по застосування строку позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Правова позиція Верховного Суду України, що висловлена ним у своїй постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15, вказує, що згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Відповідно до розяснень, які викладені у Пленумв Верховного суду України у абз. третьому п. 11 своєї постанови від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", вбачається, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

Враховуючи те, що судом відмовлено в цій частині в задоволенні позову у звязку із недоведеністю заявлених позовних вимог, що є самостійною підставою, тому відсутні підстави для застосування строку позовної даності.

Щодо визнання за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_2, суд вбачає за необхідне зазначити.

Згідно ч.1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 2 статті 60 СК України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, що передбачено ч.1 ст.61 СК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто, коли джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно із нормами ст.ст. 60, 63 СК України та ч.ч. 3,4 ст. 368 ЦК України, незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку, майно набуте під час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, у дружини та чоловіка рівні права на володіння та розпоряджання ним, якщо інше не встановлено договором чи законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно роз'яснень, що містяться у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4ст. 65 СК України).

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності із нормами ст.ст. 69, 70СК України та ст. 372 ЦК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК Україниу разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Частина друга статті 372 ЦК України та частина 1 статті 70 СК України встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності.

Дана презумпція може бути спростована домовленістю (договором) між співвласниками, законом або рішенням суду.

В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399 цс17 звертається увага на підстави отримання статусу майна як спільної сумісної власності. Зокрема вказується, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що спірне майно, яке було отримане сторонами за час шлюбу, слід вважати спільною сумісною власністю подружжя, а при поділі такого майна розмір часток дружини та чоловіка є рівними.

Судом встановлено та визнано сторонами, що 23 січня 1988 року між ОСОБА_25 та ОСОБА_26 (ОСОБА_6) укладено шлюб, на даний час сторони перебувають у шлюбі.

Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 придбали нерухоме майно у вигляді житлової квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 спільною працею та за спільні кошти для проживання сім`ї, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, що не оспорюється сторонами та визнано в судовому засіданні. 13.03.2008 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 13.03.2008 року, яке видано на імя ОСОБА_6 на підставі рішення виконавчого комітету Чаплинської селищної ради від 12.03.2003 р. за № 38.

Враховуюче вищевикладене, суд дійшов до висновку, що за ОСОБА_4 та ОСОБА_6 слід визнати право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 у рівних частках - по 1/ 2 частині, кожному, оскільки зазначене майно було придбане під час шлюбу за спільні сумісні кошти подружжя в інтересах сім'ї.

Таким чином, частки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у спільному майні слід визнати рівними та визнати за останніми по ? частини спірної квартири, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 19, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири №1, що розташована за адресою: вул. Спартака, 6 в смт. Чаплинка, Херсонської області.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на ? частину квартири №1, що розташована за адресою: вул. Спартака, 6 в смт. Чаплинка, Херсонської області.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга, яка подається безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У відповідності до п.п. 15.5 Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Чаплинський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Пилипенко