Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 726/1696/15-ц

провадження № 61-7074св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1, ОСОБА_2,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 22 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Горблянського Я. Д., Ковалюка Я. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 27 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 8 248,33 дол. США терміном до 27 серпня 2016 року.

На забезпечення виконання умов цього договору та зобов'язань позичальника того ж дня між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за якими вона поручилася перед кредитором за виконання зобов'язань ОСОБА_1 за основним договором.

Станом на 13 квітня 2016 року виникла заборгованість: за кредитом в сумі 5 652,83 дол. США; за процентами за користування кредитом в сумі 4 837,40 дол. США; з комісії за користування кредитом в сумі 1 312,30 дол. США; з пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за період з 10 липня 2012 року до 10 липня 2015 року в сумі 13 532,26 дол. США; а також штрафів за фіксованою частиною в сумі 9,78 дол. США та процентною складовою в сумі 1 265,02 дол. США.

Посилаючись на вказані вище обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість в розмірі 33 104,12 дол. США, що станом на 10 липня 2015 року за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 722 993,95 грн.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 06 травня 2016 року у складі судді Байцар Л. В.) позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 27 серпня 2008 року в сумі 679 875,02 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щоПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості лише 18 серпня 2015 року, тобто за межами передбаченого договорами п'ятирічного строку позовної давності. Тому, враховуючи те, що ОСОБА_2 заявляла про застосування позовної давності, місцевий суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з поручителя у зв'язку зі спливом строків позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 22 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за процентами за користування кредитом згідно з кредитним договором від 27 серпня 2008 року станом на 13 квітня 2016 року в розмірі 4 361,09 дол. США, що за курсом НБУ становить 110 171,80 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції, стягнувши з позичальника заявлену банком заборгованість, відповідальність якого є солідарною з поручителем, фактично допустив подвійне стягнення тіла кредиту та припустився помилки при визначенні закінчення перебігу строку позовної давності для поручителя, про застосування наслідків спливу яких вона просила. Визначаючи розмір належних до стягнення від заявлених банком сум, апеляційний суд врахував рішення апеляційного суду від 18 травня 2016 року, яким звернено стягнення на житловий будинок у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27 серпня 2008 року, та зменшив заявлену до стягнення суму боргу з боржника.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що договором поруки передбачено, що поручитель поручається за повернення кредиту, відсотків та інших платежів на строк до 27 серпня 2016 року. Апеляційний суд залишив поза увагою, що у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань.

Таким чином, рішення апеляційного суду оскаржується ПАТ КБ «ПриватБанк» лише в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2, а тому перевіряється судом касаційної інстанції на предмет законності й обґрунтованості тільки в цій частині відповідно до вимог статті 400 ЦПК України.

08 лютого 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Апеляційний суд встановив, що 27 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді поновлюваної кредитної лінії у розмірі 8 248,33 дол. США зі сплатою 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 27 серпня 2016 року.

Для забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 27 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за якими вона поручилася перед кредитором за виконання зобов'язань ОСОБА_1 за основним договором, та договір іпотеки, за умовами якого відповідач надала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

У пункті 11 договору поруки вказано, що порука за цим договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору кредиту виникла заборгованість, яка станом на 12 листопада 2009 року складає 7 739,76 дол. США, що за курсом НБУ становить 61 854,62 грн.

У листопаді 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25 січня 2010 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 18 травня 2016 року, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27 серпня 2008 року в розмірі 7 689 дол. США та 400,71 грн звернуто стягнення на житловий будинок, який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Звертаючись із цим позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» зменшив позовні вимоги та просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 26 609,59 дол. США, що за офіційним курсом НБУ складає 679 875,02 грн, посилаючись на те, що 10 листопада 2015 року відбулося часткове погашення заборгованості за кредитом у зв'язку з реалізацією предмета іпотеки.

Позов у цій справі, який обґрунтовано порушенням ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором від 27 серпня 2008 року, банк пред'явив у серпні 2015 року.

10 квітня 2016 року поручитель ОСОБА_2 подала до суду заяву про застосування строків позовної давності, обґрунтовуючи тим, що у листопаді 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки, а з цим позовом банк звернувся до суду 18 серпня 2015 року, тобто через 5 років та 9 місяців.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

Апеляційний суд врахував, що поручитель ОСОБА_2, звертаючись до суду із заявою помилково вказувала про застосування строків позовної давності, маючи на увазі закінчення строку, встановленого договором поруки.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Оцінивши наявні у справі докази, апеляційний суд встановив, що звертаючись до суду із позовом у цій справі у серпні 2015 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустив строк звернення до поручителя, оскільки поданням першого позову банк у листопаді 2009 року змінив строк виконання основного зобов'язання, тому дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові в частині вимог до поручителя ОСОБА_2

При цьому вказані апеляційним судом мотиви щодо припинення поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України у зв'язку з непред'явленням кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців після настання строку виконання основного зобов'язання, а саме: звернення банку до суду з позовом у листопаді 2009 року, не заслуговують на увагу, оскільки наведена правова норма стосується випадків, коли в договорі поруки не встановлено строк припинення поруки. В даному ж випадку в укладеному між кредитором і поручителем договорі поруки було встановлено строк припинення поруки - п'ять років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Тому передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителя не застосовується до спірних правовідносин. Разом з тим порука припинилась, оскільки банк пропустив п'ятирічний строк звернення до поручителя, враховуючи, що відлік такого строку почався в листопаді 2009 року, а закінчився у листопаді 2014 року. При цьому, банк звернувся до суду з цим позовом у серпні 2015 року.

Разом з тим викладене в цілому не спростовує правильного висновку апеляційного суду про відмову у позові в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі суд апеляційної інстанції не порушив норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального закону, то рішення суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 22 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська