ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1189/18 Справа № 172/375/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Битягк І.Г. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Васильківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Васильківської селищної ради Дніпропетровської області, Васильківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області про скасування рішень Васильківської райдержадміністрації, виконавчого комітету Васильківської селищної ради, договору купівлі продажу, розподіл домоволодіння, зобов'язання передати зайву житлову площу, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2016 року до Васильківського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Васильківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Васильківської селищної ради Дніпропетровської області, Васильківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області про скасування рішень Васильківської райдержадміністрації, виконавчого комітету Васильківської селищної ради, договору купівлі продажу, розподіл домоволодіння, зобов'язання передати зайву житлову площу.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Васильківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Васильківської селищної ради Дніпропетровської області, Васильківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області про скасування рішень Васильківської райдержадміністрації, виконавчого комітету Васильківської селищної ради, договору купівлі продажу, розподіл домоволодіння, зобов'язання передати зайву житлову площу - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2018 року по цивільній справі № 172/375/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Васильківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Васильківської селищної ради Дніпропетровської області, Васильківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області про скасування рішень Васильківської райдержадміністрації, виконавчого комітету Васильківської селищної ради, договору купівлі продажу, розподіл домоволодіння, зобов'язання передати зайву житлову площу та ухвалити нове рішення, згідно з яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1.

У запереченнях ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2018 року просить в апеляційній скарзі ОСОБА_1 - відмовити, рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2018 року по справі № 172/375/16-ц залишити без змін.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2018 року від інших учасників справи не надходило.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд, який забезпечує здійснення правосуддя на відповідній території.

Вказана цивільна справа передана до Дніпровського апеляційного суду та 11.10.2018 року було проведено автоматизований розподіл даної справи між суддями, яка передана в провадження судді Дніпровського апеляційного суду Лаченковій О.В., у складі колегії суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння № НОМЕР_1, виданого Васильківською селищною радою 24.12.1960 року житловий будинок по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 та ОСОБА_4, був поділений на 3 неізольовані квартири та мав загальну площу 92,42 кв. м.

З договору купівлі-продажу від 10.10.1961 року вбачається, що ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купив належну на праві власності продавцю 1/2 частину вказаного домоволодіння, яке складається в цілому з одноповерхового саманного обкладеного цеглою на чотири кімнати будинку, двох сараїв.

Згідно з договором купівлі-продажу від 06 лютого 1964 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_6 купила 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1, яке складається з одноповерхового обкладеного цеглою саманного будинку на п'ять кімнат, двох сараїв, розташованих на земельній ділянці площею 1000 квадратних метрів.

Відповідно до довідки Синельниківського міського бюро технічної інвентаризації від 05.02.1964 року власниками спірного будинку АДРЕСА_1 зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_5, які мають по 1/2 частці будинку у власності.

Разом з тим у примітці даної довідки вказано, що за заявою власника відчужується ОСОБА_7 по літері А-1 (житловий будинок) коридор 1-2 площею 6,27 кв. м., кімната 1-3 площею 11,58 кв. м., кухня 1-4 площею 9,42 км. м., кімната 1-5 площею 7,16 кв. м. та по літері а-1 сіни 1-1 площею 3,23 кв. м.

Таким чином, відповідно до вказаних документів ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_3 частину житлового будинку загальною площею 37,66 кв. м. При цьому, не зважаючи на те, що частина будинку, яка не перейшла у власність покупця становила 54,76 кв. м., тобто мала більшу площу, у договорі вказано саме 1/2 житлового будинку.

У подальшому нумерацію будинків було змінено, внаслідок чого з 1982 року спірному будинку присвоєно НОМЕР_2 замість попереднього НОМЕР_3.

Власниця квартири НОМЕР_4 даного будинку ОСОБА_7 змінила прізвище на «ОСОБА_7», після укладення шлюбу.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину, виданого 12.12.1989 року державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 має на праві власності 1/2 частину саманного обкладеного цеглою житлового будинку, що розташований за адресою - АДРЕСА_1, успадкувавши його після ОСОБА_8 Загальна житлова площа будинку складає 60,2 кв.м.,

Зі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17.01.1997 року державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори видно, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_9

На підставі заяв власників вищевказаних квартир ОСОБА_9 та ОСОБА_1 відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи Синельниківським міжміським бюро технічної інвентаризації 28.08.2002 року здійснено розрахунок ідеальних часток житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по АДРЕСА_1.

Відповідно до вказаного розрахунку ОСОБА_1 належить фактично 34,4 кв. м., що становить 34 % площі тобто 1/3 частка, а ОСОБА_9 належить фактично 51,5 кв. м., що становить 66 % тобто 2/3 частки житлового будинку.

Відповідно до вказаного розрахунку ідеальних часток виконавчим комітетом Васильківської селищної ради Дніпропетровської області прийнято рішення від 18.09.2002 року № 198, яким затверджено ідеальні частки житлового будинку НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, відтак за ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку, а за ОСОБА_9 2/3 частини житлового будинку та зобов'язано власників квартир виготовити документи про право власності на вказані житлові приміщення.

Розпорядженням голови Васильківської районної державної адміністрації від 04.11.2002 року № 476-р виконкому Васильківської селищної ради передано на баланс 2/3 частини спірного житлового будинку, які 03.10.2002 року Васильківська районна державна адміністрація в особі голови ОСОБА_10 придбала у ОСОБА_9

Згідно з рішенням Васильківської селищної ради від 06.11.2002 року № 330 за територіальною громадою селища Васильківка в особі Васильківської селищної ради оформлено право власності на 2/3 житлового будинку. На підставі даного рішення 29.04.2014 року була виготовлена технічна документація на 2/3 житлового будинку.

Рішенням сесії селищної ради від 25.09.2014 року № 965-41/VІ ОСОБА_11 та її дітям - ОСОБА_12, ОСОБА_13, передано у спільну сумісну власність 1/2 житлового будинку НОМЕР_2 (квартира НОМЕР_5) по АДРЕСА_1.

Статтями 256-257 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права в межах строку позовної давності, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно до 3 та 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачами - Васильківської районної державної адміністрації та Васильківської селищної ради заявлено про застосування строків позовної давності.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, будучи власником квартири НОМЕР_4 в будинку НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 з 1989 року, маючи технічний паспорт на все домоволодіння, знаючи про прийняття у 2002 році рішень Васильківською районною державною адміністрацією та Васильківською селищною радою з приводу спірного будинку, не зверталася до суду про захист свого порушеного права. Поважних причин пропуску строку звернення до суду, які б були підставою для його поновлення, що передбачено ч. 5 ст. 267 ЦК України у судовому засіданні не встановлено.

Окрім того, судом першої інстанції встановлено, що не зважаючи на те, що матір'ю ОСОБА_7 у 1964 році придбано 1/2 частину спірного житлового будинку, яка у подальшому успадкована ОСОБА_1, предметом угоди фактично була 1/3 житлового будинку, що підтверджено під час розрахунку ідеальних часток житлового будинку від 28.08.2002 року, який виконаний спеціалістами Синельниківського МБТІ на замовлення власників. У подальшому перепланування капітальної стіни, яка розділяє дві квартири будинку не здійснювались.

Згідно зі ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Лише власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. (стаття 317 ЦК України).

Статтею 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішень Васильківської райдержадміністрації, виконавчого комітету Васильківської селищної ради, договору купівлі продажу, розподіл домоволодіння, зобов'язання передати зайву житлову площу, суд першої інстанції дійшов до провильного та обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1, будучи власником квартири НОМЕР_4 в будинку НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 з 1989 року, маючи технічний паспорт на все домоволодіння, знаючи про прийняття у 2002 році рішень Васильківською районною державною адміністрацією та Васильківською селищною радою з приводу спірного будинку звернулася до суду лише 28 квітня 2016 року, тобто з пропуском позовної давності.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 дізналась про порушення своїх прав лише в 2015 року зі слів відповідача ОСОБА_2, колегія суддів погодитись не може, оскільки розрахунок ідеальних часток власності на спірне домоволодіння здійснено у 2002 році в тому числі і за заявою ОСОБА_1,яке знаходиться в інвентаризаційній справі від 20.09.2002 року.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд першої інстанції не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В.Свистунова