Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1975/18 Головуючий у 1-й інстанції: Нагорний А.О.
Є.У.№ 313/114/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зменшення розміру аліментів, звільнення від заборгованості за аліментами та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Веселівської державної адміністрації Запорізької області, про позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 03 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про звільнення його від заборгованості, яка виникла у період з 31.12.2015 р. по 31.12.2016 р., по аліментам у сумі 12 924,94 грн., що стягуються на підставі рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 16.02.2012 р. на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зменшення розміру утримання з 1/4 частки до 1/6 частки усіх видів заробітку (доходу), посилаючись на те, що у листопаді 2015 року за станом здоров'я його було звільнено з роботи, з вересня 2016 року - визнано інвалідом третьої групи, він не може працювати, а розмір отримуваної ним пенсії є незначним і таким, що не забезпечує належне виконання судового рішення і його мінімальні потреби у лікуванні.

Заперечуючи проти позову, у березні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом і просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав, посилаючись на те, що останній ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не приділяє уваги вихованню дитини, не цікавився її успіхами, аліменти за рішенням суду не сплачує.

Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 03 березня 2018 року первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зменшення розміру аліментів - задоволено. Звільнено ОСОБА_3 від заборгованості по аліментам у сумі 12 924,94 грн., яка виникла у період з 31.12.2015 р. по 31.12.2016 р. Зменшено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_3 на підставі рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 16.02.2012 р. по справі № 0804/62/2012 на користь ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1/4 частки до 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня набрання рішення суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Cудові витрати віднесено на рахунок держави.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача-служба у справах дітей Веселівської державної адміністрації Запорізької області, про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно звільнив позивача від сплати заборгованості за аліментами і зменшив розмір аліментів до 1/6 частки, оскільки за висновком МСЕК від 08.09.2016 року позивача не визнано непрацездатними, йому тільки заборонений тяжкий фізичний труд, в справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження його значних витрат на лікування. Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні зустрічного позову, оскільки фактично батько не приймає участі у вихованні дитини, не спілкується з нею, не утримує, що є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав. Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову і задовольнити її зустрічний позов.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що зібраними у справі доказами підтверджується як факт його тяжкого матеріального становища, так і факт його хвороби, яка потребує регулярного лікування в умовах стаціонару і значних матеріальних затрат. Вважає, що суд обгрунтовано задовольнив його позов і відмовив у задоволенні вимог зустрічного позову про позбавлення його батьківських прав, оскільки підставою заявлення зустрічного позову було тільки бажання відповідачки виїжджати з дитиною за кордон без отримання його письмової згоди.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення в частині задоволення позову ОСОБА_3 - зміні у зв'язку із такими обставинами.

За змістом ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положенням частини 2 ст.197 СК України суд може повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Судом встановлено, що з липня 2007 року по червень 2013 року сторони перебували у шлюбі, мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка після розірвання шлюбу залишилася проживати з матір'ю (а.с.5,8).

Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 16 лютого 2012 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4, яка 25 серпня 2015 року у зв'язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4, аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітної плати, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття (а.с.36-37, 41).

Вказане судове рішення знаходиться на примусовому виконанні у Веселівському районному ВДВС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Обґрунтовуючи поважність причин виникнення заборгованості за аліментами, які мають істотне значення, позивач зазначав, що у листопаді 2015 року його звільнено з роботи за станом здоров'я, він втратив заробіток і не міг сплачувати аліменти, оскільки отримував соціальну допомогу по безробіттю, розмір якої був втричі меншим, ніж його заробітна плата. У вересні 2016 року його визнано інвалідом третьої групи, призначено пенсію по інвалідності, яка також є незначною.

На підтвердження своїх доводів про наявність істотних обставин позивач надав копію трудової книжки, із якої вбачається, що з травня 2006 року він працював у Веселівській ДЮСШ тренером з футболу, звідки звільнений 31 серпня 2012 року за угодою сторін, з жовтня 2013 року по травень 2014 року йому була призначена соціальна допомога по безробіттю. З 1 вересня 2014 року він працював вчителем фізичного виховання в загальноосвітній школі, звідки звільнений за власним бажанням 21.05.2015 року; з 01.12.2015 року до 07.08.2016 року йому була призначена виплата допомоги по безробіттю (а.с.109-110).

Доказів на підтвердження розміру соціальної виплати по безробіттю позивач суду не надавав.

Відповідно до медичних довідок, ОСОБА_3 з 2009 року страждає на розсіяний склероз, з приводу якого він проходив лікування в умовах стаціонару: з 30 вересня по 8 жовтня 2009 року, з 20 по 30 липня 2016 року, з 12 по 20 травня 2017 року (а.с.60-62).

За висновком Мелітопольської МСЕК від 08.09.2016р. ОСОБА_3 визнано інвалідом третьої групи загального захворювання на строк до 1 жовтня 2017 року; йому протипоказані тяжкі фізичні навантаження, робота на висоті. Для відновлення працездатності рекомендовані диспансерний нагляд невролога, окуліста, стаціонарне лікування в неврологічному відділенні обласної клінічної лікарні (а.с.11).

19.09.2017 року за висновком Мелітопольської МСЕК ОСОБА_3 повторно визнано інвалідом третьої групи загального захворювання на строк до 1 жовтня 2018 року, протипоказання і рекомендації аналогічні (а.с.136).

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що з грудня 2015 року останній не працює, до серпня 2016 року перебував на обліку у центрі зайнятості, отримувана ним соціальна допомога по безробіттю була незначною, з вересня 2016 року його визнано інвалідом третьої групи і призначено пенсію, яка також є незначною. Вказані обставини, на думку суду першої інстанції є такими, що дають підстави для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами за період з 31 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року в загальній сумі 12 924, 94 грн., а також для зменшення розміру щомісячного утримання до 1/6 частки всіх видів доходу (заробітку) позивача.

За даними виконавчої служби заборгованість ОСОБА_3 за аліментами станом на 31.12. 2016 року становить 12 924, 94 грн., із яких : за 2012 рік - 1 485, 39 грн., за 2013 рік - 6 449, 10 грн., за 2014 рік - 721, 92 грн., за 2015 рік 1095 грн, за 2016 рік - 1 282, 92 грн (а.с.13,39, 155-156).

Проте суд першої інстанції не звернув уваги на те, що заборгованість за аліментами на загальну суму 12 924 грн. виникла у позивача не з 31 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року, а з вересня 2012 року. За період з 31 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року за розрахунком державного виконавця, який сторонами не оспорюється, сума заборгованості за аліментами становить всього 1 282, 92 грн. (а.с.156).

Зважаючи на те, що позивач просив звільнити його від сплати заборгованості за аліментами тільки за 2016 рік, обґрунтовуючи поважність причин несплати аліментів за вказаний період часу своїм звільненням з роботи у 2015 році, втратою заробітку і встановленням інвалідності, надавав відповідні докази на підтвердження виключних обставин,що виникли у 2016 році, передбачених законом підстав для звільнення останнього від заборгованості, що утворилася до 31 грудня 2015 року, суд першої інстанції не мав.

За вказаних обставин в зазначеній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні - позивач підлягає звільненню від сплати заборгованості за аліментами за 2016 рік не на суму 12 924, 94 грн., як помилково визначив суд першої інстанції, а на суму 1 282, 92 грн.

Про існування обставин, що мають істотне значення в розумінні ч.2 ст.197 СК України, за період з вересня 2012 до грудня 2015 року, позивач у своїй позовній заяві не зазначав, належних і допустимих доказів на підтвердження їх наявності суду не надавав.

Та обставина, що вперше тяжке захворювання було діагностовано позивачеві у 2009 році, не є достатньою підставою для звільнення його від боргу за аліментами за період з 2012 по грудень 2015 року.

Із зібраних у справі письмових доказів вбачається, що після проходження стаціонарного курсу лікування з 30 вересня по 10 жовтня 2009 року позивач до липня 2016 року за медичною допомогою не звертався. Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 перебував на диспансерному обліку з приводу хронічного неврологічного захворювання, регулярно приймав медичні препарати, розмір витрат на придбання таких препаратів матеріали справи не місять.

Отже, підстав для звільнення позивача від заборгованості за аліментами, що утворилася до 1 січня 2016 року, суд першої інстанції не мав.

Відповідно ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У роз'яснення, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю батьків, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них і в інших випадках передбачених цим Кодексом.

Встановивши, що платник аліментів є інвалідом третьої групи, отримує пенсію у розмірі 1 247 грн., має протипоказання до працевлаштування, інших доходів не має, урахувавши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість зменшення розміру аліментів до 1/6 частки всіх видів заробітку платника аліментів.

Проте, суд помилково обмежив мінімальний розмір щомісячного стягнення 30 відсотками прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, оскільки за положенням ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За таких обставин і в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні, мінімальний розмір стягнення підлягає визначенню у відповідності до вимог закону - не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав. Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_3 позитивно характеризується за місцем проживання, веде нормальний спосіб життя, спиртні напої не вживає, любить свою дитину і бажає її виховувати. Відповідачка створила нову сім'ю, переїхала на постійне проживання до іншого населеного пункту. Тяжке захворювання позивача унеможливлює його нормальне спілкування з дитиною.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Встановивши, що позивач з поважної причини не виконує свої батьківські обов'язки з виховання дитини, через тяжке неврологічне захворювання і встановлення інвалідності втратив роботу, а розмір отримуваної ним пенсії не дозволяє забезпечити належне матеріальне утримання доньки, проте він любить свою дитину і має намір приймати активну участь у її житті, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги про незаконність судового рішення в цій частині є безпідставними.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі в обґрунтування незаконності судового рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині вирішення зустрічного позову ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 03 березня 2018 року по цій справі змінити, зменшивши розмір заборгованості за аліментами, від якої звільнений ОСОБА_3 за період з 31 грудня 2015 року по 31 грудня 2016 року з 12 924, 94 грн. до 1 282, 92 грн. та вказавши мінімальний розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_3 на підставі рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 16.02.2012 р. по справі № 0804/62/2012 на користь ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: