Справа № 462/2814/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/722/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Палюх Н.М. від 10 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації вартості ? частини автомобіля, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «Toyota Camry 2.2 І GL 2164», 2000 року випуску, в розмірі 35000 /тридцять п'ять тисяч/ грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 551 грн. 21коп. судового збору.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 Вважає рішення таким, що ухвалене всупереч положенням чинного законодавства, висновки суду не підкріплені належними та допустимими доказами. Зазначає, що правовою підставою оскаржуваного рішення є висновок суду про факт наявності у ОСОБА_3 права спільної власності на спірний автомобіль, як майно колишнього подружжя, однак така позиція є хибною, оскільки 12.03.2015 року Пустомитівським районним судом Львівської області було постановлено рішення по справі №450/3909/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя у якому суд встановив, що спірний автомобіль не може бути об'єктом спільного майна подружжя. Також, вказує на те, що автомобіль «Toyota Camry» 2000 р. був відчужений у червні 2013 року на користь її сестри ОСОБА_4 в рахунок погашення заборгованості перед нею, яка виникла протягом декількох останніх років через необхідність оплачувати лікування сина ОСОБА_5 Зазначає, що висновок суду про витрачення коштів від продажу даного автомобіля не в інтересах сім?ї не ґрунтується на жодних доказах, адже факт припинення подружніх стосунків між чоловіком та дружиною не стверджує, що вони не продовжують опікуватися своїми дітьми, діючи таким чином в інтересах сім?ї. Крім цього, зазначає, що не погоджується з судовим рішенням в частині стягнення судового збору, адже відповідно до п. 9 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І та ІІ груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви (з врахуванням заяв про зміну позовних вимог та їх уточнення), відзиву на позовну заяву, заяви про перегляд заочного рішення, апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.4 ст. 82 ЦПК України, ч.1 статті 60, ч. 3 ст. 61, ст. 65, ч. 1 статті 70 , ст. 71 СК України, п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та задовольняючи позов, виходив з того, що ОСОБА_3 з 13 липня 1991 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, від якого вони мають дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 13 грудня 2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Даним рішенням встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не проживають разом з 2007 року і з цього часу вони не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх відносин. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 березня 2015 року поділено майно подружжя, набуте за час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2, залишено у власності ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та залишено у власності ОСОБА_3 транспортний засіб DAEWOO MATIZ E93 MX, легковий комбі, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, червоного кольору, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. Виділено у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/2 ідеальній частині кожному земельної ділянки площею 0,1000 га призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташованої в с.Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області, припинено право спільної сумісної власності на вказане майно. Рішенням Апеляційного суду Львівської області 15 грудня 2015 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 березня 2015 року скасовано в частині поділу по 1/2 ідеальній частині кожному з подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1000 га призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташованої в с.Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області та у цій частині ухвалено нове рішення, яким виділено із спільного нажитого майна подружжя ОСОБА_3 земельну ділянку у с.Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_3 та припинено право власності на цю земельну ділянку ОСОБА_2 Рішенням Апеляційного суду Львівської області 15 грудня 2015 року встановлено, що транспортний засіб «Toyota Camry 2.2 І GL 2164», 2000 року випуску, належав ОСОБА_2, вказаний автомобіль був придбаний за час спільного подружнього життя. 18 червня 2013 року ОСОБА_2 вказаний автомобіль відчужила своїй сестрі ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про реєстрації транспортного засобу. Сторонами не подано доказів, які б підтверджували як те, що отримані кошти від відчуження автомобіля використані в інтересах сім'ї, так і те, що такі використані всупереч таким інтересам. З довідки-рахунок №440101 від 18.06.2013р. вбачається, що ОСОБА_7 придбала автомобіль «Toyota Camry 2.2 І GL 2164», 2000 року випуску вартістю 70000 грн. Згідно інформації Територіального сервісного центру 4641 РСЦ МВС у Львівській області, автомобіль Toyota Camry 2.2 І GL 2164», 2000 року випуску, д.р.н НОМЕР_4 18.06.2013 року зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4 Суд взяв до уваги покликання позивача на те, що згоди на відчуження автомобіля «Toyota Camry 2.2 І GL 2164» 2000 року випуску, д.р.н НОМЕР_4 він не давав, автомобіль не міг бути реалізований в інтересах сім'ї, а отримані відповідачкою кошти від відчуження автомобіля не були використані в інтересах сім'ї, оскільки позивач з відповідачкою з 2007 року проживають окремо один від одного і з того часу вони не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх відносин. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували надання ОСОБА_3 згоди на відчуження вказаного автомобіля, отримання коштів від його продажу подружжям, а також використання цих коштів в інтересах сім'ї. Згідно звіту про оцінку транспортного засобу від 06.09.2013р., ринкова вартість автомобіля Toyota Camry 2.2 І GL 2164», 2000 року випуску, д.р.н НОМЕР_4 на дату оцінки складає 80629 грн. без врахування ПДВ. За наведеного вище, враховуючи, що автомобіль Toyota Camry 2.2 І GL 2164», 2000 року випуску є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, вказаний автомобіль відчужений 18.06.2013 року відповідачкою без згоди позивача за ціною 70000 грн., кошти від його продажу не могли бути витрачені в інтересах сім'ї, так як сторони з 2007 року проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують подружніх відносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля в розмірі 35000 грн. є підставними і підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Позивач ОСОБА_3 у травні 2016 року звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4, уточнивши в подальшому позовні вимоги просив: стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «Toyota Camry 2.2 І GL 2164», 2000 року випуску, згідно довідки-рахунку від 18.06.2013 року №440101 у розмірі 35000 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі до 13 грудня 2013 року. В шлюбі ними було придбано автомобіль «Toyota Camry 2.2 І GL 2164», 2000 року випуску. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12.03.2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя встановлено, що ОСОБА_2 у період шлюбу 18.06.2013 року відчужила на користь ОСОБА_4 автомобіль «Toyota Camry 2.2 І GL 2164», 2000 року випуску, який був придбаний у шлюбі, а відтак у зв'язку із відчуженням, даний автомобіль не може бути предметом поділу спільного майна подружжя. Стверджує, що обставини щодо відчуження автомобіля йому не були відомі, згоди на це він не надавав, оскільки в цей період часу він проживав окремо від відповідачки, що встановлено рішенням Залізничного районного суду м.Львова, яким розірвано шлюбу. З огляду на те, що спірний автомобіль був придбаний за час шлюбу, то відповідно це майно є об'єктом права спільної сумісної власності і здійснення такого права має відбуватися за правилами ст.ст.63, 65, 68 СК України. Між тим, вказаний автомобіль був відчужений відповідачкою без його згоди, автомобіль не міг бути реалізований в інтересах сім'ї та вибув із власності проти його волі, так як на час відчуження автомобіля вони з відповідачкою проживали окремо. Так як автомобіль відчужено на користь третьої особи, що унеможливлює його поділ в натурі, він не був стороною договору відчуження, а тому вважає, що має право на отримання грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля в розмірі 35000 гривень.

Із статей Сімейного кодексу України, що регулюють спірні правовідносини вбачається таке.

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, відповідно до ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім цього, відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Стаття 69 СК України вказує, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Окрім цього у статті 70 Кодексу, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Окрім наведеного ст. 71 СК України регулює способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та відповідно до такої, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Також згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК ( 2947-14 ) може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

П.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, - сторони з 13.07.1991 року по 23.12.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Крім цього, як встановлено рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 13 грудня 2013 року, яким розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, такі не проживають разом з 2007 року і з цього часу вони не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх відносин(копія свідоцтва про шлюб, рішення про розірвання шлюбу між сторонами а.с. 5, 32 зворот).

До роздільного проживання та розірвання шлюбу, а саме 16.06.2004 року (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу а.с. 32), сторонами, у період спільного проживання, за спільні кошти та для користування їх сім'ї, - було придбано спірний автомобіль «Toyota Camry 2.2 І GL 2164», 2000 року випуску, який був зареєстрований на ОСОБА_2. Вказане встановлено судовими рішеннями, що набрали законної сили у справі №450/3909/13 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя (а.с. 6-9, 154-156).

Крім цього, рішенням апеляційного суду у даній справі встановлено та сторонами не спростовано, що 18 червня 2013 року ОСОБА_2 вказаний автомобіль відчужила своїй сестрі ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Також, цим же рішенням встановлено, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували як те, що отримані з відчуження кошти використані в інтересах сім'ї, так і те, що такі використані всупереч таким інтересам.

З довідки-рахунок №440101 від 18.06.2013р. вбачається, що ОСОБА_7 придбала автомобіль «Toyota Camry 2.2 І GL 2164», 2000 року випуску вартістю 70000 грн. Згідно інформації Територіального сервісного центру 4641 РСЦ МВС у Львівській області, автомобіль Toyota Camry 2.2 І GL 2164», 2000 року випуску, д.р.н НОМЕР_4 18.06.2013 року зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4

Також, як вказано вище сторони з 2007 року не проживають разом, з цього часу вони не ведуть спільного господарства та фактично припинили шлюбні відносини.

Крім цього, факт надання згоди на відчуження автомобіля, використання коштів у інтересах сім'ї (якої фактично на час продажу автомобіля вже не існувало), а також передачу йому частини коштів від продажу автомобіля, - позивач заперечує.

Також, як встановлено судом першої інстанції та сторонами не спростовано у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували надання ОСОБА_3 згоди на відчуження вказаного автомобіля, отримання коштів від його продажу іншим з подружжя чи використання цих коштів в інтересах сім'ї.

Враховуючи вказане, а саме те, що відповідачка відчужила належний сторонам на праві спільної сумісної власності автомобіль без згоди на те позивача, кошти від відчуження автомобіля витрачені нею не в інтересах їх сім'ї, якої фактично на той час вже не існувало з 2007 року, позивач вправі вимагати від відповідачки, зокрема, половини коштів отриманих нею від продажу об'єкта спільної сумісної власності, а саме 35 тис. грн.

Наявність спільних дітей та можливе витрачання на них коштів, отриманих від продажу автомобіля, про що вказує в апеляційній скарзі відповідач, зважаючи на факт припинення подружніх стосунків між ними у 2007 року та фактично створення двох нових сімей з того часу - однієї позивача та другої відповідачки та двох дітей сторін, які залишилась проживати з цього часу з нею, на висновки суду першої інстанції не впливають. Крім цього, витрачання коштів від продажу автомобіля на утримання спільних дітей сторін відповідачкою належними та допустимими доказами не доведено.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для її задоволення - немає.

Крім цього, посилання апелянта на те, що відповідно до п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І та ІІ груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів, а тому з неї судові витрати не стягуються, не слід брати до уваги, оскільки позов заявлений особисто до ОСОБА_2, а не до неї як представника дитини-інваліда, питання щодо прав і обов'язків якої (дитини) у даному спорі не вирішувалось.

Тому апеляційну скаргу слід відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20.12.2018 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра