Номер провадження по справі 2/387/463/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 листопада 2018 року смт. Добровеличківка
Добровеличківський районний суд Кіровоградської області, в складі :
головуючого судді Цоток В. В.
при секретарі Придатченко О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Добровеличківського районного суду Кіровоградської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому зазначив, що він, на підставі договору купівлі - продажу від 14.09.1996 року, є власником житлового АДРЕСА_1 За згодою ОСОБА_1, 10.06.2008 року, за вказаною вище адресою зареєстрував місце свого проживання ОСОБА_2 Із вказаної вище дати по день звернення до суду з відповідним позовом відповідач жодного дня не проживав у будинку позивача, не приймав участі у витратах на утримання вказаного нерухомого майна. Однак, зняти реєстрацію місця свого проживання в будинку позивача не бажає, чим порушує його право власності .
ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи по суті . Надав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглядати справу без його участі, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в порядку, визначеному ч.8,11 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з'явився, доказів про наявність поважних причин своєї неявки, відзиву та заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надав.
З огляду на зазначене, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.
В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі- продажу житлового будинку від 14.09.1996 року, який посвідчено державним нотаріусом Добровеличківської державної нотаріальної контори Левітчук Г.Б., зареєстровано в реєстрі за № 2048, ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташований по АДРЕСА_1 (а.с.8-10).
З домової книги для прописки громадян на зазначене домоволодіння, встановлено, що з 10.06.2008 року за вказаною адресою зареєстроване місце проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (11-16).
З акту про фактично проживаючих від 24.05.2018 року, встановлено, що в АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання двох осіб : ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Однак, останній фактично не проживає і не користується комунальними послугами (а.с. 17).
Вирішуючи питання стосовно визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України).
Відповідно до вимог статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Для вирішення питання співмірності пропонованих заходів захисту права власника з тягарем, який буде нести відповідач, ключовими обставинами є те, що: відповідач вселилися у житло правомірно, однак у даний час підстави для його проживання там відсутні; без договору найму чи іншої форми правовідносин між сторонами користування житлом не буде засноване на праві; власнику житло потрібне для проживання і він не погоджується на будь-які форми користування відповідачем цим будинком.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що задоволення позовної вимоги про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням не призведе до надмірного втручання у житлові права та права відповідача на повагу до житла з таких підстав.
Право власності непорушне. Власник майна бажає жити у ньому, а не здавати в найм або ще якимось іншим чином реалізовувати свої правомочності власника. Це інтерес, заснований на праві. Спільне користування даним житлом в даному випадку неможливе, відповідач не має статусу члена сім'ї власника, а статусу наймача не набув. Отже, суд доходить висновку, що інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, у даній ситуації немає, позивач саме так бажає захистити свої права і має на це право.
Нагальність, невідкладність визнання відповідача таким, що втратив право користуватись спірним житлом як крайнього засобу втручання у житлові права відповідача, полягає у тому, що порушено права власника. Це порушення має триваючий характер, і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості, оскільки відповідач не проживає за місце реєстрації без поважних причин з 10.06.2008 року.
З огляду на зазначене суд вважає, що відповідач, який на протязі десяти років без поважних на те причин не проживає в будинку позивача втратив право на користування цим житлом, тому позов підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, ст. 391, ЦК України, керуючись ст.12,13,81,141,263-265,280-282 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим будинком з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_1.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 704 ( сімсот чотири ) гривні 80 копійок .
В порядку п.4. ч.5 ст.265 ЦПК України зазначаються наступні реквізити сторін та інших учасників справи:
позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець АДРЕСА_1, фактично проживає в АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1;
відповідач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований в АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер в матеріалах справи відсутній.
Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Добровеличківський районний суд Кіровоградської області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя

Добровеличківського районного суду

Кіровоградської області Цоток В. В.