КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1316/2018 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року у справі запозовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу МаксимоваОльга Олексіївна, товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Актив+», про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсним заповіт, складений 24 січня 2012 року ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_4,посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Максимковою О.О. Свої вимоги обґрунтував тим, що в момент складання заповіту на користь відповідача, який є його сином, його брат ОСОБА_6 те тільки не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а й фізично не мав змоги підписувати документи.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції із-за наявності двох протилежних висновків експертиз взяв за основу висновок судово-психіатричного експерта № 7 Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології від 23 лютого 2017 року, і при цьому не задовольнивши клопотання експерта про призначення додаткової або повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, не зміг здобути необхідної інформації для ухвалення обґрунтованого судового рішення.

Під час вирішення спору суд посилався на висновок експертизи Київського міського центру судово-психіатричних експертиз № 346 від 25 квітня 2013 року, згідно якого ОСОБА_6 під час підписання заповіту за своїм психічним станом на цей період міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, проте дана експертиза була проведена у іншій справі. У межах цієї справи було проведено дві судово-психіатричні експертизи, а саме посмертна судово-психіатрична експертиза комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання» № 106-ц від 19 серпня 2015 року, згідно якої за своїм психічним станом ОСОБА_6 не міг 24 січня 2012 року усвідомлювати характер та значення своїх дій та керувати ними, та посмертна судово-психіатрична експертиза № 7 від 23 лютого 2017 року Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології, згідно якої визначити психічний стан ОСОБА_6 та вирішити питання щодо його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 24 січня 2012 року не є можливим.

Позивач вважає, що судом не надано належної оцінки вищевказаним висновкам експертиз в сукупності з іншими доказами у справі, не допитано експертів та не звернуто увагу на покази свідків, зокрема медичних працівників, які доглядали за спадкодавцем.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Відзив мотивований тим, що акт посмертної комплексної комісійної психолого-психіатричної експертизи № 346 від 25 квітня 2013 року, проведеної на підставі ухвали суду у справі № 2603/7114/12, як доказ у справі має рівнозначну силу з висновком судово-психіатричного експерта № 106ц від 19 серпня 2015 року, проведеної експертами комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання».

Стосовно висновку судово-психіатричного експерта № 106ц від 19 серпня 2015 року, на який посилається позивач, то судом першої інстанції обґрунтовано не було взято до уваги результати цієї експертизи, оскільки вона була проведена з порушенням Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом МОЗ України від 8 жовтня 2001 № 397 та вимог ЦПК України.

Натомість висновок комісійної судово-психіатричної посмертної експертизи № 7 від 23 лютого 2017 року, проведений судовими експертами Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров'я України є достатньо мотивований, при його складанні були досліджені всі наявні в розпорядженні експерта матеріали, необхідні для проведення експертизи, суперечностей в самому висновку не вбачається, висновок експерта також не суперечить наявним матеріалам справи на час проведення експертизи і не викликає сумнівів у його правильності.

На думку представника відповідача, оскільки судові експерти категорично відповіли на питання, що надати відповідь чи усвідомлював померлий ОСОБА_6 значення своїх дій та міг керувати ними на час складання заповіту 24 січня 2012 року неможливо, судом першої інстанції правильно встановлено, що підстави для задоволення позову відсутні.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

За правилом частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 24 січня 2012 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Максимковою О.О., яким усе своє майно заповів своєму племіннику - відповідачу ОСОБА_4

ОСОБА_3, будучи рідним братом спадкодавця, у липні 2012 року звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання заповіту недійсним з тих підстав, що заповіт підписаний не спадкодавцем, а фізичний та психічний стан спадкодавця не дозволяв останньому зробити будь-які розпорядження майном (справа № 2603/7114/12).

Відповідно до акту посмертної комплексної комісійної психолого-психіатричної експертизи № 346 від 25 квітня 2013 року, проведеної Київським міським центром судово-психіатричних експертизу справі № 2603/7114/12, ОСОБА_6 на час підписання заповіту (24 січня 2012 року) за своїм психічним станом на цей період міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно із висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 29 листопада 2013 року № 8420/8421/13-32, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз у справі № 2603/7114/12, підпис від імені ОСОБА_6 та рукописний запис у заповіті від імені ОСОБА_6 виконані самим ОСОБА_6

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року у справі № 2603/7114/12 позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Максимова О.О., про визнання заповіту недійсним залишено без розгляду за заявою представника позивача.

Після залишення позову без розгляду, ОСОБА_3 повторно звернувся до суду з даним позовом про визнання заповіту недійсним з аналогічних підстав.

На виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року комунальним закладом Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання» у справі було проведено посмертну комплексну психолого-психіатричну експертизу, за результатом якої складено висновок № 106ц від 19 серпня 2015 року, згідно якого за своїм психічним станом ОСОБА_6 не міг 24 січня 2012 року усвідомлювати характер та значення своїх дій та керувати ними.

Із-за наявності двох протилежних висновків експертиз з одних і тих же питань, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року у справі призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров'я України.

У відповідності до висновку судово-психіатричного експерта № 7 від 23 лютого 2017 року Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров'я України, визначити психічний стан ОСОБА_6 та вирішити питання щодо його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 24 січня 2012 року не є можливим.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність факту того, що спадкодавець під час складання оспорюваного заповіту за станом свого здоров'я не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

За правилами статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За частиною 2 статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

При цьому, за своєю юридичною природою заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені зокрема частиною 3 статті 203 ЦК України, згідно з якою волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені,якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, яка висловлена у постанові від 17 вересня 2014 року № 6-131цс14, суд може визнати договір недійсним із підстав, передбачених частиною 1 статті 225 ЦК України в разі, якщо встановить, що у момент укладення договору позивач був неспроможний розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Той факт, що позивач у момент укладення договору виявляв ознаки психічного розладу, які здійснили істотний вплив на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, обмежуючи цю здатність, не є підставою для визнання договору недійсним відповідно до цієї норми.

Відповідно до постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» справи про визнання недійсним правочину вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК 2004 року.

За статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною 4 статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях

Згідно положень статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

За частиною 1 статті 112 ЦПК України комплексна експертиза проводиться не менш як двома експертами різних галузей знань або різних напрямів у межах однієї галузі знань.

Крім того, згідно положень частини 2 статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Висновок про тимчасову недієздатність особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення такого правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними, що було враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Зі змісту рішення суду вбачається, що в його основу суд взяв висновок судово-психіатричного експерта № 7 від 23 лютого 2017 року Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров'я України, який зроблений з урахуванням обох вищевказаних протилежних один одному висновків посмертних комплексних психолого-психіатричних експертиз та додаткових зібраних по справі доказів.

При цьому, колегія суддів враховує зміст та обґрунтованість усіх вищевказаних висновків експертиз, питання, які ставилися перед експертами та на які отримано відповіді, а також їх відповідність вимогам Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом МОЗ України від 8 жовтня 2001 № 397.

Так, первинна, посмертна, комплексна, комісійна психолого-психіатрична експертиза, проведена 25 квітня 2013 року Київським міським центром судово-психіатричних експертизу справі № 2603/7114/12, установила, що ОСОБА_6 на час підписання заповіту (24 січня 2012 року) страждав на астенічний стан соматогенно-обумовлений з депресивним-фобічним синдромом, проте за своїм психічним станом на цей період міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Інша посмертна комплексна психолого-психіатрична експертиза, проведена 19 серпня 2015 року комунальним закладом Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання» установила, що ОСОБА_6 страждав на стійкий та виражений психічний розлад у вигляді органічного слабоумства (внаслідок метастатичних пухлин головного мозку) із епізодами порушеної свідомості. За своїм психічним станом ОСОБА_6 не міг 24 січня 2012 року усвідомлювати характер та значення своїх дій та керувати ними. У той же час індивідуально-психологічні особливості ОСОБА_6 та його емоційний стан 24 січня 2012 року були зумовлені патологічним процесом, тому психологічне дослідження неможливе.

В подальшому, висновком повторної посмертної судово-психіатричного експерта № 7, проведеної 23 лютого 2017 року Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров'я України, установлено, що визначити психічний стан ОСОБА_6 та вирішити питання щодо його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 24 січня 2012 року не є можливим.

Дана експертиза була проведена судовими експертами головної установи МОЗ України з питань соціальної і судової психіатрії, в межах якої досліджено в повному обсязі матеріали справи, а саме наявну медичну документацію, попередні висновки експертиз, пояснення свідків як зі сторони позивача так і зі сторони відповідача, а також окремо були проаналізовані свідчення свідків, які мають медичну освіту.

Із зазначеного висновку вбачається, що він є розгорнутий та достатньо мотивований, при його складанні були досліджені всі наявні в розпорядженні експертів матеріали, необхідні для проведення експертизи, суперечностей в самому висновку не встановлено, він не суперечить наявним матеріалам справи на час проведення експертизи і не викликає сумнівів у колегії суддів в його правильності.

Згідно статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, правильно застосувавши положення цивільного закону, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним черезнедоведеність заявлених вимог, оскільки як правильно встановлено судом, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_6 на час складання заповіту був не здатний усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, а його волевиявлення не було вільним чи не відповідало його волі.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову є правильним, а відтак рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Ю.М.Кулішенко