Постанова

Іменем України

12 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 520/11251/15-ц

провадження № 61-29007св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представники позивача: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

відповідач - ОСОБА_9,

представник відповідача - ОСОБА_10,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_9 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2016 року у складі судді Реви С. В.та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2017 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Дрішлюка А. І., Гірняк Л. А.,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_9 про вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням та зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 28 лютого 2002 року була зареєстрована та проживала у квартирі АДРЕСА_1, яка не приватизована та складається з трьох жилих кімнат. У даній квартирі разом з нею проживали ії батьки: ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які померли, а також її сестра - ОСОБА_9 та дочка сестри - ОСОБА_13, 2008 року народження. Власником особового рахунку на квартиру був ОСОБА_11, який й до цього часу також зазначений як основний наймач квартири. У 2003 році ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5, від якого народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. Після розірвання шлюбу з

ОСОБА_5 вона повернулась до зазначеної квартири, у якій проживала до шлюбу, але через постійні сварки з ОСОБА_9 вона змушена була виїхати з квартири. ІНФОРМАЦІЯ_6 мати сторін ОСОБА_12 померла, після чого відповідач більше не впускала позивача до квартири, змінила замки, не надавала ключі від вхідних дверей до квартири, чим створила позивачу перешкоди у користуванні жилим приміщенням.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила суд вселити її та її двох неповнолітніх дітей до квартири АДРЕСА_1 у

м. Одесі; встановити порядок користування житловим приміщенням указаної квартири, закріпивши за позивачем та її двома дітьми право користування двома кімнатами; зобов'язати відповідача не чинити їй та її дітям перешкоди у користуванні виділеною кімнатою та підсобними приміщеннями указаної квартири.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Вселено ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, та неповнолітніх: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, у квартиру АДРЕСА_1.

У іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що

ОСОБА_4 не є особою, яка втратила право користування житлом, тому має право на вселення в житло, у якому має право користування.

У липні 2017 року ОСОБА_9подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що після одруження, позивач перестала проживати у вищевказаній квартирі, у якій залишились проживати відповідач з дочкою. Крім того, факт відсутності відповідачів у вказаній квартирі підтверджується актами, складеними мешканцями будинку.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_9 до ОСОБА_4, яка діяла у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, про визнання такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 відмовлено. Рішення суду набрало законної сили.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

За змістом частини першої, другої статті 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини другої статті 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, встановивши, що ОСОБА_4 не є особою, яка втратила право користування житлом, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що порушене право позивача у відповідності до статті 15 ЦК України підлягає захисту шляхом вселення в житло разом з дітьми, в якому має право користування.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року зупинено виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2016 рокудо закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416, 436, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська