Справа № 545/973/17
Провадження № 2/545/52/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2018 р. року Полтавський районний суд Полтавської області в складі :

головуючого судді - Потетій А.Г.,

при секретарі Кудря А.Р.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи : Тахтаулівська сільська рада Полтавського району, приватний нотаріус ОСОБА_3, про визнання недійсним заповіту,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2, треті особи : Тахтаулівська сільська рада Полтавського району, приватний нотаріус ОСОБА_3, про визнання недійсним заповіту, посилаючись на те, що 08 липня 2016 року, померла його мати - ОСОБА_4, (підтвердження свідоцтво про смерть І-КЕ № 331095), яка на час смерті проживала та була за реєстрована в с.Тахтаулово, Полтавського району.

Відповідно до свідоцтва про народження позивача, (VІ-УР № 595788), його батьки ОСОБА_5 і ОСОБА_4. Окрім позивача у батьків був ще один син, його брат, якій помер, ще у 40 річному віці, передчасно, внаслідок тяжкої хвороби.

Після смерті батька в 2005 році, позивач із родиною повністю переїхав в смт. Опішня, на вул. Радянську, 23, бо на той час вже його брата не було і за життя ще батька він один допомагав своїм батькам, а коли мати залишилась одна - із родиною повністю переїхав до батьківського будинку. За цей час позивач відремонтував будинок, змінив дах, поставив нові паркани, відремонтував всі господарські будівлі, провів нове опалення, водопостачання і облаштував усіма зручностями батьківській будинок. До 2009 року проживали всі разом в будинку по вул. Радянській, 23, навіть від спадщини своєї частки після смерті батька позивач відмовився на користь матері, бо в них на той час не було жодних непорозумінь. На протязі 2009 року, до них почала дуже часто їздити племінниця позивача - дочка відповідачки - ОСОБА_6, яка за фахом медичний працівник і після чого мати вела себе в край дивно, намагалась вчиняти сварки і чомусь обовязково прилюдні, нібито діючи за чиєюсь вказівкою, щоб були свідки її сваркам. Після смерті брата стан здоровя матері погіршився, окрім того вона мала постійні головні болі за все життя а тому неодноразово зверталась до невропатолога , а в кінці життя в неї було декілька інсультів. Але після втручання у їхнє життя відповідачки і її дітей , одного разу мати заявила, що тепер вона поїде жити до онуки, бо їй потрібний постійний медичний супровід і вона переїздить до с. Тахтаулово, при цьому вона віддала позивачу всі документи на будинок і повідомила, що «забирай воно твоє». Так у 2009 році мати переїхала до відповідачки. З тих пір позивачу доступ до матері був не то що обмежений, а категорично заборонений, навіть на зустрічі на кладовищі, під час поминальних річниць, відповідачка забороняла їм спілкуватись, це було у 2013 році, але вже мати на нього не реагувала, вона нібито і не впізнала його. В 08 липня 2016 року мати позивача померла , але про її смерть він взнав лише в 12 годин ночі від чужих людей, його і дітей до мати не допускали, навіть не знав що його мати за життя у родині відповідачки мала декілька інсультів. На час смерті матері позивача їй належав будинок № 23 по вул. Радянській у смт Опішня Зінківського району, Полтавської області.

Позивач вчасно звернувся до приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу ОСОБА_3, яка, 28 березня 2017 року видала йому постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій враховуючи, те, що у його матері був складений заповіт на іншу людину , на відповідачку по справі, яка не має жодних родинних відносин, які дають право на спадщину, із його матірю. Саме ці обставини і вимусили її застосувати безліч заходів, для того щоб утримувати в своєму будинку , в повній ізоляції, його мати і в подальшому змусити її до складання заповіту на її імя. Враховуючи стан здоровя матері і її повну залежність від дій відповідачки, бо від інших вона була ізольована, його мати, була змушена скласти такий заповіт.

Заповіт був складений не в нотаріальній конторі а в сільській раді с.Тахтаулово, текст заповіту позивач не бачив, бо нотаріус повідомила, що не має права його із ним знайомити, тому змушений просити суд вилучити заповіт із Тахтаулівської сільської ради, для ознайомлення із ним у суді. Як передбачено ч.2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Мати позивача за час свого життя не була визнана не дієздатною, про що відсутнє рішення суду, оскільки виключно в судовому порядку її могло бути визнано недієздатною. Проте, в момент вчинення правочину, а саме складання заповіту як розпорядження на випадок своєї смерті щодо належних їй прав та обовязків та посвідчення його сільської радою , ОСОБА_4, на думку позивача, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що полягає в наступному.

Мати ще за своє життя неодноразово зверталась до невропатолога, в подальшому до кінця її життя в неї спостерігалося порушення і сприйняття, мислення, емоцій, інтелекту та памяті, постійно змінювалося відношення до життя, суспільства та самої себе. Також, як повідомили позивачу сусіди, за час перебування в с. Тахатаулово, його мати перенесла інсульт, можливо від такого діагнозу вона і померла, бо про це свідчив її вигляд під час поховання. Вона мала ряд інших захворювань, які в сукупності могли вплинути на те, що вона не усвідомлювала значення своїх дій або ж не могла керувати ними. Тому, як передбачено п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року , правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобовязаний призначити судово- психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово- психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобовязаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Крім того, Верховний суд України в п. 18 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, зазначив, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоровя не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд також призначає посмертну судово-психіатричну експертизу, відповідно до ст.145 ЦПК України.

При таких обставинах, з підстав наведених вище, позивач вважає, що ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними в момент складання розпорядження на випадок своєї смерті (складання заповіту), а тому з підстав передбачених ст. ст. 201, 215, 255, 1257 ЦК України необхідно визнати недійсним односторонній правочин яким є заповіт як розпорядження на випадок смерті внаслідок того, що його мати вчинивши вказаний вище правочин не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, та прохали його задовольнити з наведених в ньому підстав.

Відповідач в судовому засіданні вказала, що в ОСОБА_4 була її свекрухою і починаючи з 2005 року прохала її забрати до себе жити в с.Тахтаулово Полтавського району. В 2009 році вона погодилась те перевезла свекруху до себе. Коли забирала то син-позивач по справі потребував від матері документи на її будинок розташований в смт.Опішня бо вімовлявся її відпускати . Коли свекруха віддала документи то останній відпусти її і більше з 2009 року матір не провідував і навпаки коли вони випадково зустрічались на кладовищі в поминальні дні то уникав зустрічі з матір»ю. ОСОБА_4 дуже жалілась на сина і казала, що той хоче здати її до психлікарні при цьому останні роки він переселив її з хати до флігеля аргументуючи це тим, що планує робити ремонт.

Свекрусі в неї жилось добре вона доглядала за огородом , курьми, сама варила їсти та дуже адекватно розмовляла та вела себе. В 2011 році свекруха склала заповіт на неї-відповідачку на все майно належне їй.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову, вказуючи що підставою визнання недійсним заповіту позивач в своїй позовній заяві зазначив не усвідомлення ОСОБА_4 значення своїх дій та (або) не можливість керувати ними в момент складання заповіту та посилається на такі правові норми: ст.ст. 201, 215, 255, 1257 ЦК України.

Стаття 201. Особисті немайнові блага

Стаття 215. Недійсність правочину

Стаття 255. Порядок вчинення дій в останній день строку

Стаття 1257. Недійсність заповіту

1. Позивач в позовній заяві зазначив, що його мати за час свого життя не була визнана недієздатною про що відсутнє рішення суду. Проте в момент вчинення правочину, а саме складання заповіту, як розпорядження на випадок її смерті, щодо належних їй прав та обовязків та посвідчення його сільською радою, померла ОСОБА_4, на думку позивача, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керуватися ними, що полягає в наступному: мати ще за життя неодноразово зверталася до невропатолога, в подальшому до кінця її життя в неї спостерігалось порушення сприйняття мислення, емоцій, інтелекту та нам 'яті, постійно змінювалося відношення до життя, суспільства та самої себе.

На підтвердження звернення ОСОБА_4 до невропатолога позивач надав її медичну картку за період з 1962 р. по 2007 р. На питання Чому ця картка знаходилася не в померлої або не в медичному закладі позивач пояснити не зміг. Що собою представляє ця так звана медична картка? Чи має вона печатки чи інші атрибути, які б дозволили чітко ідентифікувати, що ця картка належала саме померлій ОСОБА_4 і що всі ті записи, що маються в ній здійснені саме лікарями медичного закладу, а не сфальсифіковані вже після її смерті невідомими особами з метою визнати ОСОБА_4 такою, що не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. На його погляд, жодних таких атрибутів ця медична картка не має.

Крім того, в матеріалах справи мається відповідь головного лікаря Зіньківської центральної районної лікарні (тобто за місцем проживання в с. Опішня до 2009 р.) від 16.03.2018 р. про те, що ОСОБА_4 на диспансерному обліку у лікаря психіатра не перебувала, за медичною допомогою не зверталася.

Також в матеріалах справи мається довідка Полтавської центральної районної клінічної лікарні (за місцем проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2009 р.) від 16.03.2018 р. про те, що ОСОБА_4 на диспансерному обліку у лікаря психіатра не перебувала. Медична картка амбулаторного хворого в реєстратурі Полтавської ЦРКЛ відсутня.

Це ще раз підтверджує, що медичні картки амбулаторного хворого знаходяться в реєстратурах медичних закладів, а не так як в даному випадку у сина амбулаторного хворого - у позивача.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1)письмовими, речовими і електронними доказами;

2)висновками експертів;

3)показаннями свідків.

Ст. 78 ЦПК України визначає, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

У відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Враховуючи, вище зазначене, я не впевнена, що ця медична картка амбулаторного хворого не є сфабрикованою і що на підставі неї можна встановити дійсні обставини справи. Відповідач вважає, що це є недостовірний доказ, а тому прошав суд не брати до уваги вищезазначену медичну картку амбулаторного хворого.

2. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності право чину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За вимогами ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі ст. 1244 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Вимоги щодо порядку посвідчення заповіту встановлені ст. ст. 1251-1252 ЦК України.

В матеріалах справи (а.с. 51 та а.с. 151) маються ксерокопії заповіту від 17.08.2011 р., в кому ОСОБА_4 заповідає все своє майно ОСОБА_2. Заповіт має рукописний текст «заповіт записано з моїх слів за допомогою компютерної техніки, прочитано мною вголос і підпис Папула. На зворотній стороні заповіту (а.с. 152) зазначено «17 серпня 2011 р. цей заповіт посвідчено мною, ОСОБА_7 секретарем виконавчого комітету Тахтаулівсьської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Заповіт підписаний громадянкою ОСОБА_4 в моїй присутності на дому (медична довідка додається). Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Зареєстровано в реєстрі за № 197, стягнуто державної полини 0,85 грн. секретар Пилипенко та скріплено печаткою Тахтаулівсьської сільської ради Полтавського району Полтавської області.

На а.с. 153 знаходиться ксерокопія довідки Полтавської амбулаторії сімейної медицини. Полтавський район, с. Тахтаулово від 17 серпня 2011 р. видана ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. В цій довідці Головний лікар ОСОБА_8 зазначив, що остання знаходиться в адекватному стані, підозр по обмеженню дієздатності немає. Не приймає психотропних та наркотичних препаратів». Підпис головного лікаря ОСОБА_8 скріплений печаткою. Доказів фіктивності вищезазначеної довідки позивачем не надано.

В судовому засіданні був допитаний преставник Тахтаулівсьської сільської ради Полтавського району Полтавської області ОСОБА_9, який розповів як відбувалася процедура посвідчення заповіту ОСОБА_4 і надав на огляд оригінали вище зазначених документів та повідомив, що у випадку посвідчення заповіту вдома у заповідача є обовязковим надання сільській раді медичної довідки про стан здоровя заповідача на момент посвідчення заповіту. Тому така довідка була надана ОСОБА_4 перед тим як секретар сільради посвідчила заповіт. На його думку посвідчення заповіту відбувалося у відповідності до чинного законодавства, а віповідач у момент вчинення правочину перебувала у стані, який дозволяв їй усвідомлювати значення своїх дій та (або) могла керувати ними.

5. У відповідності до ст. 77 ЦПК України перебачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування с обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування по даній справі є обставини, що підтверджують, що у момент вчинення правочину, тобто посвідчення заповіту 17.08.2011 р., ОСОБА_4 перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

В судовому засіданні були допитані свідки як зі сторони позивача так і зі сторони відповідача, почули історію проживання ОСОБА_4, як в с. Опішня так і в с. Тахтаулово. Звертає увагу на юридичні аспекти, тобто на ті, що впливають на вирішення справи по суті.

Чи хоть один із свідків, допитаних в судовому засіданні підтвердив ту обставину, що на момент вчинення правочину тобто посвідчення заповіту і 7.08.2011 р., ОСОБА_4 перебувала в такому стані, що не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними? Ні, таких свідчень суду надано не було. Свідки зі сторони позивача знали померлу ОСОБА_4 лише коли вона проживала в с. Опішня, тобто до листопада 2009 р. Свідки зі сторони відповідача стверджували, що померла була цілком адекватною жінкою, її дії, на їх думку, були завжди контрольовані та вмотивовані. Мала гарну пам'ять, була привітливою та доброзичливою. Психічних розладів за нею вони не помічали.

4. Як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 лнсиктада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про ви па пня правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення право чину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент палення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Ухвалою Полтавського районного суду від 15.02.2018 р. було задоволено кхопотання позивача про призначення посмертної судово - психіатричної експертизи та призначено по вищезазначеній справі посмертну судово - психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. О.Ф.Мальцева.

Експертиза проведена комісійно трьома експертами, які мають вищу медичну освіту та спеціальність «судова - психіатрична експертиза» з експертним стажем від 4 до 20 років.

На вирішення експертів поставлено питання: «Чи могла ОСОБА_4, яка померла 08 липня 2016 року розуміти значення своїх дій та керувати ними?»

За результатами проведення посмертної судово - психіатричної експертизи складено акт судово - психіатричної експертизи № 268 від 04.06.2018 р.

В вище зазначеному акті зазначено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка померла 08.07.2016 р. на час складання заповіту 17.08.2011 р. виявляла ознаки психічного розладу у вигляді розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження ЦНС. Ступінь психічного розладу ОСОБА_4 не позбавляв її затності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в період складання заповіту 17.08.2011 р.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На підставі вище викладеного, вважає, що позивач не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Від представників третіх осіб на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, поклались на розсуд суду.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08 липня 2016 року, померла мати позивача - ОСОБА_4, свідоцтво про смерть І-КЕ № 331095, яка на час смерті проживала та була за реєстрована в с.Тахтаулово, Полтавського району.

Відповідно до свідоцтва про народження позивача (VІ-УР № 595788), його батьки ОСОБА_5 і ОСОБА_4. Окрім позивача у батьків був ще один син, його брат, якій помер, ще у 40 річному віці, передчасно, внаслідок тяжкої хвороби.

Після смерті батька в 2005 році, позивач із родиною переїхав в смт. Опішня, на вул. Радянську, 23.

У 2009 році мати позивача- Пацула Н.О. за власним бажання переїхала жити до відповідачки в с.Тахтаулово, Полтавського району. При від»їзді ОСОБА_4 віддала сину документи на належний їй на праві власності будинок розташований в смт. Опішня по вул. Радянській, 23. З тих пір позивач не приїздив до матері за новим місцем проживання. В с.Тахтаулове, Полтавського району. Зустріч відбулась випадково і короткочасно у 2013 році на кладовищі підчас поминальний річниць.

17.08.2011 року ОСОБА_4 склала заповіт в якому все своє майно заповіла ОСОБА_2. Заповіт був посвідчений ОСОБА_7 секретарем виконавчого комітету Тахтаулівсьської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Заповіт підписаний громадянкою ОСОБА_4 в присутності секретаря на дому. Як зазначено в заповіті особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 197, стягнуто державне мито 0,85 грн. а також зазначено що додається медична довідка до заповіту відносно заповідача. Заповіт було складено ОСОБА_4 добровільно і остання усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними.

08 липня 2016 року мати позивача померла. На час смерті ОСОБА_4 їй на праві власності належав будинок № 23 по вул. Радянській у смт Опішня, Зінківського району, Полтавської області.

Позивач вчасно звернувся до приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу ОСОБА_3, із заявою про прийняття спадщини але остання 28 березня 2017 року видала позивачу постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій на підставі наявності складеного заповіту на відповідачку по справі. Про наявність вказаного заповіту відповідачу не було відомо.

Так допитані в судовому засіданні свідки за клопотання позивача показали суду слідуюче.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10, пояснила суду , що з 2001 року вона проживала неподалік від ОСОБА_4 в смт.Опішня. Зазначила, що остання була неадекватна а саме могла варити картоплю в чайнику, ходила до сусідів і не пам»ятала чому. Останній раз бачила бабусю в 2009 році. Після цього позивач казав, що хоче поїхати до матері але його до неї не допускають.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 пояснила суду, що з 2005 року по 2009 рік вона спілкувалась з матір»ю позивача і остання жалілась, що болять ноги. В останнє бачила ОСОБА_4 в 2009 році і їй невідомо чи їздив позивач провідувати матір за новим місцем проживання.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 пояснила суду, що вона є сусідкою позивача знає , що його матір часто хворіла бо в неї боліла голова, ходила по нужді не в туалет а на відро. Останній раз ОСОБА_4 бачила в 2008 році і після цього позивач повідомив, що його мати лежала в лікарні.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 пояснила суду, що ОСОБА_4 знала з 1981 року остання частзабувала про події, що відбувались з нею а також жалілась на головні болі, наскільки пам»ятає в останнє бачила матір позивача в 2009 році. Наскільки свідку відомо за новим місцем проживання позивач матір не відвідував.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14 пояснив суду, що він являється кумом позивача зазначив, що коли ОСОБА_4 жила у позивача то останній за нею добре доглядав. У матері позивача був старочеський маразм і вона забувала як зовуть дітей позивача.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 пояснив суду, що він перебуває в дружніх відносинах з позивачем вказав, що йому відомо, що в 2009 році відповідачка забрала матір позивача бо потрібно було їй допомагати доглядати за її дітьми які є внуками ОСОБА_4

При цьому допитані в судовому засіданні свідки з боку відповідача повідомили суду слідуючі обставини.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_16 пояснила суду, що вона є дочкою відповідачки а позивач є її дядьком. Коли помер її батько- брат позивача в 1998 році то вона свідок часто їздила в смт.Опішню до бабусі остання прохала щоб її забрали до них жити. В 2009 році її мати-відповідачка по справі погодилась на це і забрала баб ушку до себе. Коли забирали баб ушку то позивач казав , що невіддасть її поки остання не віддасть йому документи на її будинок в смт.Опішня. Бабушка віддала йому документи. Позивач жодного разу після переїзду бабусі не провідував її і не виявляв такого бажання і відповідачка чи хто інший не забороняв йому провідувати свою матір. Бабуся була в нормальному і адекватному стані допомагала їм по огороду а також доглядала за дитиною свідка.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_17 пояснила суду, що вона є троюрідною сестрою позивача а померла була їй рідною тіткою. Зазначила, що в неї дуже неприязне відношення до позивача оскільки він переселив матір з її будинку у флігель де вона жила останні роки в смт.Опішня. Їй відомо, що ОСОБА_4 сама попросилась до відповідачки жити бо син за нею не доглядав. Коли ОСОБА_4 в 2009 році переїхала жити в с.Тахтаулово, Полтавського району до відповідачки то коли вона свідок провідала її то остання плакала і казала, що син хотів її отруїти або відправити в психлікарню. Також зазначила, що ОСОБА_4 була в дуже адекватному стані особливо після переїзду до відповідачки оскільки там почувала себе добре і її там на відміну від сина ніхто не принижував. Вона сама готувала їсти та розмовляла чітко, адекватно. Позивач після переїзду матері жодного разу її не провідав і йому ніхто не забороняв це робити.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_18 пояснив суду, що сім»ю ОСОБА_4 знає ще з 1983 року бабуся свідка і ОСОБА_4 дуже товаришували. Йому відомо, що її чоловік і син обіжали ОСОБА_4 Остання була дуже адекватна він свідок особисто до часу смерті спілкувався з ОСОБА_4 І остання впізнавала його і здраво розмовляла . Коли він свідок волзив свою бабусю і ОСОБА_4 на кладовище в поминальні дні то якщо бачили там позивача то останній швидку їхав з кладовища, щоб не спілкуватись з матір»ю.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_19 пояснив суду, що його батьки жили по сусідству з ОСОБА_4 Вказав, що йому відомо, що чоловік ОСОБА_4 бувало бив її а син їх не поважав. Зазначив , що він привозив свою тещу в гості до ОСОБА_4 в с.Тахтаулово, Полтавського району і особисто з нею там спілкувався то вона була адекватна, і уражувала самостійно за курьми також жалілась свідку , що після смерті сина та чоловіка позивач переселив її з будинку до флігеля.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_20 пояснила суду, що вона є дружиною ОСОБА_19 дала аналогічні покази, що і чоловік уточнивши те, що ОСОБА_4 повідомляла їй, що не хоче повертатись в смт.Опішню бо син її обіжає і останні жодного разу не провідував матір в с.Тахтаулово.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_21 пояснила суду, що вона перебуває в дружніх відносинах з відповідачкою. Повідомила , що коли остання забрала ОСОБА_4 до себе то вона приходила до них в гості та розмовляла з бабусею остання сама поралась по огороду, варила їсти, також казала, що в неї забрали хату. Вказала, що свекруха відповідачки була адекватна в спілкуванні.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_22 пояснила суду, що вона є сусідкою відповідачки в 2009 році вона разом з відповідачкою їздили забирать ОСОБА_4 Син не відпускав її бо вимагав віддати йому документи на будинок після того як його матір це зробила він відпустив її. Після переїзду ОСОБА_4 почувала себе дуже добре зокрема доглядала за огородом, сама варила їсти. А їй свідку розповідала, що позивач хотів відправити її до психлікарні , переселив її з хати до флігеля і не провідував її в смт.Опішні. Також позивач жодного разу не приїхав до матері коли вона жила у відповідачки хоча свідку відомо , що йому це ніхто не забороняв.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_23 пояснила суду, що вона є сусідкою відповідачки. Дала аналогічні покази що і свідок ОСОБА_22 уточнивши той факт , що ОСОБА_4 повідомляла їй , що склала заповіт на відповідачку і також , що вона бачила сина на поминальний день на кладовищі але той навіть не привітався.

Згідно акта судово-психаітричного експерта № 268 від 04.06.2018 року встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка померла 08.07.2016 р. на час складання заповіту 17.08.2011 р. виявляла ознаки психічного розладу у вигляді розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження ЦНС.

Ступінь психічного розладу ОСОБА_4 не позбавляв її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в період складання заповіту 17.08.2011 р.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При перевірці й оцінці експертного висновку суд враховує повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним, узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи, обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи, зокрема медичною документацією ОСОБА_4 та показаннями свідків, що у сукупності підтверджує здатність ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними підчас складання заповіту 17.08.2011 року, та відсутність підстав для визнання цього правочину недійсним.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 17 вересня 2014 року по справі № 6-131цс14, підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно правової позиції Верховного Суду (справа № 596/148/16-ц, постанова від 07 лютого 2018 року), підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Так приймаючи рішення у справі, суд вважає неспроможними покази свідків допитані в судовому засіданні за клопотанням позивача , щодо неадекватної поведінки ОСОБА_4 за життя оскільки покази дані свідками, що відомих їм фактів про життя ОСОБА_4 до 2009 року а не на момент складення заповіту в 2001 році. Навпаки свідки заявлені стороною відповідача повідомили суду про стан здоров»я ОСОБА_4 як до 2009 року так і до дня смерті- Ямполь Я.В., ОСОБА_19, ОСОБА_20

Також суд приймає до уваги той факт , що всі свідки були допитані судом до призначення посмертної психіатричної експертизи і їх свідчення були проаналізовані експертами при складанні акта судово-психаітричного експерта № 268 від 04.06.2018 року а також проаналізовано надану медичну документацію.

З огляду на викладене суд вважає, що будь-яких належних доказів знаходження ОСОБА_4 у стані, який охоплюється диспозицією ст. 225 ЦК України а саме, що у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, стороною позивача не надано, та у ході розгляду справи представлено не було.

Таким чином, зясувавши фактичні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає за позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсним заповіту від 17 серпня 2011 року складеного ОСОБА_4 є безпідставними а тому не підлягають до задоволення.

Судові витрати необхідно покласти на позивача відповідно до ст.. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 76-83, 141, 158, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, ст.ст. 3, 16, 203, 215, 225 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити за безпідставністю в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту від 17 серпня 2011 року складеного ОСОБА_4 посвідченого в Тахтаулівською сільською радою Полтавського району.

Судовий збір сплачений ОСОБА_1 при зверненні до суду в розмірі 640 грн. 00 коп. віднести за його рахунок .

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області через Полтавський районний суд на протязі тридцяти днів з моменту проголошення, а учасниками, що не були присутні при його проголошенні у той же строк з моменту отримання копії рішення. В разі проголошення в судовому засіданні вступної та резолютивної частини рішення строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення віддруковане суддею власноручно та є оригіналом.

Суддя: А.Г.Потетій