Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1868/18 Головуючий у 1-й інстанції: Вільямовська Н.О.
Є.У.№ 316/2124/15 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Крилової О.В.,

Маловічко С.В.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Національний Банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 12 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з вищевказаним позовом. Зазначав, що 01 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №0709/0808/55-057 за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 54 000 дол. США з розрахунку 11,9% річних на строк до 01.08.2018 рік. Кредитні зобов'язання позичальника забезпечені іпотекою належної останній трикімнатної квартири №АДРЕСА_1, про що був укладений відповідний договір іпотеки № 0709/0808/55-057-Z-1 від 01.08.2008 року. 25 травня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами набув право вимоги за вищевказаним кредитним і іпотечним договорами. Посилаючись на те, що позичальник порушує свої зобов'язання за кредитним договором, станом на 28 липня 2015 рік має заборгованість на суму 859 801,16 грн., із яких: за кредитом - 815 361,56 грн., за відсотками - 44 440,05 грн., вимогу Банку від 26 серпня 2015 року про сплату простроченої заборгованості не виконала, просив суд на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в рахунок виконання основного зобов'язання звернути стягнення на предмет іпотеки та визнати за собою право власності на нього.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 12 лютого 2018 року ПАТ «Дельта Банк» відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що кредит отримано в іноземній валюті, і тому нерухоме майно, передане в забезпечення такого кредиту, у відповідності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника). На думку суду першої інстанції, не підлягають задоволенню і вимоги іпотекодавця про визнання права власності на предмет іпотеки, оскільки умовами договору іпотеки вказаний порядок звернення передбачено в позасудовому порядку. Крім того, Банком пропущено строк позовної давності, оскільки позичальник почав порушувати графік погашення кредиту ще у 2008 році, а з відповідним позовом до суду Банк звернувся тільки у вересні 2015 року.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» зазначає, що умовами договору іпотеки передбачено перехід права власності на предмет іпотеки до Банку у випадку порушення позичальником умов кредитного договору, а тому висновки суду першої інстанції про невірно обраний спосіб порушеного права не ґрунтуються на законі і умовах укладеного сторонами договору. Існування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII не є підставою для відмови у задоволенні позову, Банк несе ризик для реалізації свого права на період дії цього Закону. Висновки суду першої інстанції про пропуск строку позовної давності ґрунтуються на припущеннях і не відповідають фактичним обставинам, оскільки позичальник вносила щомісячні платежі і у 2015 році.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що Банком обрано неправильний спосіб порушеного права узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №760/14438/15-ц, згідно якої суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотеко держателем. Судом правильно застосовані строки позовної давності. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII унеможливлює звернення стягнення на іпотечне майно, оскільки кредит надавався в іноземній валюті.

В засідання апеляційного суду представник Банку не з'явився, направив суду клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на свою зайнятість в іншому процесі.

Апеляційний суд визнав причини неявки представника Банку неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи. Всі належні докази надані сторонами суду першої інстанції, клопотання про дослідження нових доказів апеляційна скарга не містить.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення - зміні у зв'язку із такими обставинами.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеними вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Відповідно до умов кредитного договору від 01 серпня 2008 року, укладеного між ВАТ «Свещдбанк», правонаступником якого є ПАТ Сведбанк», та ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 55 000 доларів США на умовах сплати 11,9 % річних і кінцевим терміном повернення 01 серпня 2018 року (том1, а.с.6-13).

Протягом 2009 - 2011 років сторони неодноразово вносили зміни до кредитного договору, у тому числі щодо порядку, строків внесення щомісячних платежів, їх розміру тощо (том1, а.с.14-17).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 01 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого, остання передала банку в іпотеку належну їй трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить іпотекодавці на підставі свідоцтва про право власності від 18 вересня 2002 року (том1, а.с.18-23).

Договором від 06 листопада 2009 року внесені зміни у деякі умови іпотечного договору від 01 серпня 2008 року щодо умов оплати та строку виконання основного зобов'язання. Договір підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області (том.1 а. с. 24-25).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі й вищевказаним кредитним та іпотечним договорами (том1, а.с.34-44, том2, а.с37-38).

З договору купівлі-продажу та акта прийому-передачі від 25 травня 2012 року вбачається, що ПАТ «Сведбанк» продано ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за вищевказаним кредитним договором та договором іпотеки, фактичний розмір заборгованості за кредитом 42 817, 95 доларів США, за нарахованими відсотками 25,5 доларів США (том2, а.с.31).

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 12 вищезазначеного іпотечного договору визначено, що звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду (п.п.12.1); у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (п.п.12.2); згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Іпотечний договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (п.п. 12.3.1 договору іпотеки), яке передбачає звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку (том1,а.с. 21).

Сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору.

Щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 дійшла такого правого висновку.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки набутого в позасудовому порядку.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України та статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Із урахуванням наведеного, суд першої інстанції у відповідності до вимог статей 328, 335, 392 ЦК України та статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Разом з тим, висновки суду першої інстанції про пропуск Банком строку позовної давності не ґрунтуються на матеріалах справи і не можуть бути додатковою підставою відмови у позові.

Дійшовши обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції допустився порушень у застосуванні норм матеріального права.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв'язку із спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як вбачається із виписки по особовим рахункам і розрахунку заборгованості за договором кредиту ОСОБА_3 до лютого 2015 року своєчасно вносила поточні платежі на погашення кредитної заборгованості, почала порушувати графік погашення кредиту тільки з 10 лютого 2015 року (том2, а.с.36).

З відповідним позовом до суду Банк звернувся у вересні 2015 року.

Зважаючи на те, що підставою відмови у задоволенні позову є неправильно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, позов пред'явлено з дотриманням строків, передбачених ст.261 ЦК України, висновки суду першої інстанції про відмову у позові з підстав пропуску банком строку позовної давності є такими, що не ґрунтуються на зібраних у справі доказах і суперечать вимогам закону.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин оскаржуване у справі судове рішення підлягає зміні із виключенням із його мотивувальної частини висновків про пропуск Банком строку позовної давності.

Керуючись ст. ст.367, 374,376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» задовольнити частково.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 12 лютого 2018 року по цій справі змінити, виключивши із його мотивувальної частини висновки суду про пропуск строку позовної давності.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: