Справа № 184/216/18
Номер провадження 2/184/195/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2018 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Коваля А.М.,

за участю секретаря судового засідання - Бринзи Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

12.02.2018 року позивач звернувся до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області із вищевказаною заявою та просить суд визнати відповідачів, такими що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1, посилаючись на те, до відання виконавчих органів міських рад належить повноваження щодо управління об'єктами житлово-комунального господарства, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню. ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зважаючи на те, що зареєстровані у вказаній квартирі фактично за місцем реєстрації не проживають, а тому з метою вжиття заходів в межах компетенції органу місцевого самоврядування позивач звернувся до суду з метою визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду був повідомлений належним чином, але у заяві про долучення до матеріалів справи зазначив прохання розглянути справу без його участі та проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області у судове засідання не з'явилась про місце та час розгляду була повідомлена належним чином, але через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі, не заперечують проти заочного розгляду справи та при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду, оскільки орган опіки та піклування не має змоги надати суду висновок внаслідок того, що родина ОСОБА_3 за місцем реєстрації не проживає та фактичне місце проживання ОСОБА_3 не відомо.

Відповідачі в судові засідання які були призначені на 26.03.2018 року о 15 год. 00 хв. та 11.05.2018 року о 08 год. 30 хв., не з'явились, про час та місце розгляду були належним чином повідомлені судовими повістками про виклик та через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади, причини неявки суду не відомі, відзив на позов не надали, а тому, враховуючи наявність письмової згоди позивача, суд вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи, згідно положень ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів v містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Аналогічні положення закріплюються і в статті 327 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування" комунальна власність - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 6 цього Закону первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Тобто, суб'єктом права комунальної власності є відповідна територіальна громада села, селища, міста.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 вищевказаного Закону органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та законами, є сільські, селищні, міські ради.

Згідно ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати тощо.

Враховуючи викладене, власником комунального майна є відповідна територіальна громада села, селища, міста в особі органу місцевого самоврядування, уповноваженого управляти цим майном.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області від 11.10.2002 року ОСОБА_1 видано ордер №87 на право зайняття квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до витягу Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна №119406672 від 03.04.2018 року відомості щодо квартири АДРЕСА_1 в реєстрі відсутні.

Згідно довідки від 24.01.2018 року особовий рахунок на вищевказану квартиру відкрито на ім'я ОСОБА_1, однак в поквартирній картці немає відмітки про приватизацію квартири.

Таким чином, враховуючи встановлене, зазначена квартира не перебуває у власності ОСОБА_1 та є комунальною власністю громади.

Відповідачі за місцем реєстрації не мешкають більше десяти років. Цей факт підтверджується актом від 27.01.2018 року, складеним зі слів сусідки ОСОБА_4, яка проживає в АДРЕСА_1.

Згідно виписки з особового рахунка № 16017 КП"Саночистка"ДОР" ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 590,05 грн., згідно виписки з особового рахунка № НОМЕР_1 МКП"Орджонікідзетеплоенерго" ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 6674,97 грн., згідно виписки з особового рахунка № НОМЕР_2 ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 4574,71 грн., згідно виписки з особового рахунка № НОМЕР_3 ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 96,47 грн..

Отже, жиле приміщення не використовується наймачем та його сім'єю за призначенням, комунальні послуги не сплачуються.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 163 Житлового кодексу Української РСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст.64 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно положень ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п'яти років перебування на дійсній військовій службі; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. 4) виїзду у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов'язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Однак причин, з яких відповідачі поважно не мешкають у квартирі АДРЕСА_1 не встановлено та заяв на продовження строку від наймодавця не надходило.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності щодо жилого приміщення, будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

При вирішенні даного спору суд також зважає на те, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення вказаного Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Згідно ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає встановленим факт не проживання відповідачів за вищевказаною адресою понад встановлений законом строк, однак вони залишаються зареєстрованими за даною адресою, а тому приходить до переконання, що відповідачі можуть бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в зв'язку з чим, вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 76-81, 141, 247, 258, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп..

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання заяви до Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області про перегляд заочного рішення або шляхом подання апеляційної скарги через Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області до Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Суддя Орджонікідзевського міського суду А. М. Коваль