Справа № 489/4909/16-ц Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/4812/5/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 грудня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С. .

з участю:

позивача - ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

відповідачів - ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_5 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалено о 12 годині 26 хвилин, 27 листопада 2017 року у приміщенні Ленінського районного суду м. Миколаєва, під головуванням судді Тихонової Н.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А :

04 жовтня 2016 року ОСОБА_2 пред'явила до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним

Відповідачі є рідними братом та двома сестрами.

Відповідно до свідоцтв про народження, їх батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

10 листопада 2011 року вона, за угодою, укладеній в усній формі, в присутності двох свідків, передала обом батькам відповідачів грошові кошти у сумі 10 000 доларів США, строком на 4 роки під 5 % річних, про що ті видали розписку.

До настання часу повернення боргу та не сплативши жодної копійки по процентам, батьки відповідачів померли, спочатку -ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8, а ІНФОРМАЦІЯ_2 - і ОСОБА_7

ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як спадкоємці першої черги спадкування за законом, послідовно прийняли спадщину після смерті кожного з батьків.

У зв'язку з цим, позивач звернулась до них, як спадкоємців позичальників, з вимогою про повернення боргу, проте грошей від них не отримала, оскільки ті в добровільному порядку повертати борг відмовляються.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просила суд стягнути з відповідачів на її користь в солідарному порядку 12 000 доларів США, що еквівалентно 261 000 гривень, а також судовий збір.

26 січня 2017 року ОСОБА_2 уточнила позовні вимоги та кінцево просила суд стягнути з відповідачів на її користь 12 000 доларів США в гривневому еквіваленті на день ухвалення рішення, пропорційно частці кожного в спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та в межах вартості успадкованого кожним майна.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 151 389 гривень 20 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 121 111 гривень 40 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 50 463 гривні.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору, по 870 гривень з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь держави недоплачену суму судового збору, по 206 гривень 30 копійок з кожного.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_5 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на те, що її батьки гроші у останньої не брали і ніякої розписки про таке не видавали.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та порушенням норм цивільного та цивільно-процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем доведено факт отримання грошей ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а вказану інформацію відповідачі не спростували.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду 1 інстанції в частині вимог до ОСОБА_5 - скасувати, оскільки воно ухвалено усупереч доказам, що є у справі, та в цій частині прийняти постанову, якою у вимозі до ОСОБА_5 відмовити за її недоведеністю.

В іншій частині, за відсутності скарги від інших відповідачів, рішення не переглядалося.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77-78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2, вона стверджувала, що 10 листопада 2011 року надала в борг ОСОБА_7 та ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, строком на 4 роки та процентною ставкою за користування грошима, у розмірі 5% річних. Кінцевий строк повернення позики - 10 листопада 2015 року (т.1 а.с.5). На підтвердження такого, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 видали розписку (т.1 а.с. - 230 - оригінал розписки) .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 (т.1 а.с.8-9), у зв'язку з чим відкрилася спадщина, у вигляді 2/3 частин квартири АДРЕСА_1, яку успадкували відповідачі, до яких позивач і звернулася з даним позовом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

Відповідно до ст. ст. 1268,1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, при вирішенні спорів щодо виконання зобов'язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати, що з урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

З матеріалів спадкових справ, заведених після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_7, вбачається, що спадщину після позичальників прийняли їх діти ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Так, згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 грудня 2016 року ОСОБА_6 успадкувала після смерті матері - ОСОБА_8 - 1/24 частку квартири АДРЕСА_1 (а.с.154), та після смерті батька - ОСОБА_7 - 1/16 частку вказаної квартири (а.с.195).

Відповідно до Свідоцтва право на спадщину за заповітом від 23 грудня 2016 року ОСОБА_5 успадкувала після смерті матері - ОСОБА_8 - 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 (а.с.156).

Згідно Свідоцтва право на спадщину за заповітом від 06 листопада 2017 року ОСОБА_4 успадкував після смерті батька - ОСОБА_7 - 5/16 часток квартири АДРЕСА_1 (а.с.195).

Таким чином, відповідачі, дійсно, є спадкоємцями майна, що до смерті належало їх батькам, і за законом, в межах успадкованого, повинні відповідати по боргам спадкодавців.

Проте, належних та допустимих доказів наявності боргу у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перед позивачем, ОСОБА_9 не надала, хоча за процесуальним законом, то є її обов'язком

Так, відносини позики, які виникли між позивачем, як позикодавцем, та подружжям ОСОБА_7, як позичальниками, за своєю природою є одностороннім зобов'язанням (правочином), підставою виникнення якого, за твердженням позивача, є укладений нею з ними в усній формі договір позики, підтверджений виданою ними розпискою.

І дійсно, розписка може бути належним доказом укладення договору позики та передачі по ньому грошей, але за умови, що вона видана учасниками договору і це достовірно установлено, тобто підтверджено належними та допустимими доказами.

Так, відповідно до частини 1 статті 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір оподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно ж частини 2 названої статті, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зазначений договір не може підтверджуватися поясненнями свідків.

Таким чином слід констатувати, що нотаріальна форма не є обов?язковою для договорів позики, однак вона може бути надана договору за бажанням сторін.

Однак слід мати на увазі, що розписка не є письмовою формою договору позики і не замінює її. Згідно частини другої статті, що коментується, розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, є лише борговим документом, що підтверджує укладання договору позики. Розписка або інший документ (акт приймання-передачі, рахунок-фактура на товари тощо), якщо вони знаходяться у позикодавця, засвідчують факт отримання грошей або речей позичальником.

Боргові документи повинні підтверджувати дві обставини: по-перше, факт отримання боржником грошей або речей, їх кількість, рід та якість, по-друге, волевиявлення боржника у певний строк - точно визначений чи визначений моментом витребування - повернути речі.

Обов?язковим реквізитом боргового документа є власноручний підпис боржника (позичальника) чи його уповноваженого представника, а факультативними - дата, місце видачі, вказівка про свідків тощо.

Недодержання сторонами обов?язкової письмової форми договору позики не є наслідком його недійсність, а лише ускладнює його підтвердження. Якщо договір позики повинен був укладатися у письмовій формі і її не було додержано, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (див. ст. 1051 ЦК). Утім, відповідно до статті 218 ЦК, факт укладання договору позики може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Виходячи з виписаного, суд 1 інстанції вважав, що в наявності усі докази укладення між позивачем і батьками відповідачів договору позики.

Між тим, з висновку судово-почеркознавчої експертизи № 18-1461/1463 від 21 вересня 2018 року, призначеної ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області за клопотанням ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і проведеної експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, вбачається, що підпис від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в розписці від 10 листопада 2011 року про отримання ними від ОСОБА_2 грошової суми в розмірі 10 000 доларів США під п'ять процентів річних на лікування розміщений у нижній частині зворотної сторони аркушу в розділі «Подписи заемщиков», праворуч від рукописного запису ОСОБА_7 та ОСОБА_8, виконаний не останніми, а іншою особою, з наслідками їх підпису (підписи) (т.3 а.с. 3-6, 7-8).

Належних та допустимих доказів протилежному сторона позивача не надала, хоча за процесуальним законом, то є її обов'язком.

За такого, у Ленінського районного суду не було підстав для стягнення бажаних нею грошових сум з ОСОБА_5

Щодо інших відповідачів, колегія висновків не робить, через відсутність від тих апеляційних скарг,.

Оскільки суд 1 інстанції стягнув з ОСОБА_5 борг, то в цій частині рішення слід скасувати і відмовити у вимозі за її недоведеністю.

У зв'язку із частковим задоволенням вимог ОСОБА_5, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 слід стягнути 1 781 гривню 50 копійок на відшкодування судових витрат останьої ( 1 183 гривні 94 копійки - судового збору + 1 887 гривень 60 копійки - оплата експертизи) х 58% процентів - частка задоволених вимог+ 1887 гривень 60 копійки = 1 781 гривень 50 копійок)).

Керуючись п. 2 ч.1 ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України апеляційний суд, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2017 року, в частині позову до ОСОБА_5 - скасувати і, в цій частині, прийняти постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 1 781 гривень 50 копійок на відшкодування судових витрат.

В іншій частині, через відсутність скарг від інших учасників справи, рішення не переглядалося.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І.Галущенко

Т.В. Серебрякова

_________________

Повний текст постанови складено 21 грудня 2018 року.