Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.05.2018 року м. Бар

Барський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Хитрука В.М.

при секретарі Мазур К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бар у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмет спору: приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Доброльожи Віктора Віталійовича, приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Шевчук Людмили Миколаївни, про встановлення факту родинних відносин, встановлення нікчемності заповіту

В С Т А Н О В И В :

До Барського районного суду Вінницької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Доброльожи Віктора Віталійовича, приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Шевчук Людмили Миколаївни, про встановлення факту родинних відносин, встановлення нікчемності заповіту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_1 являється спадкоємницею померлого ОСОБА_5, який був її троюрідним дядьком, та вважає, що заповіт складений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу є нікчемним. Доводами позовної заяви є те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були рідними сестрами. Син ОСОБА_7 - ОСОБА_8 був дідом позивача. Його син - ОСОБА_9, був батьком позивача. Син сестри прабаби позивачки ОСОБА_6 - ОСОБА_10 був батьком ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 Позивач зазначає, що ОСОБА_9 був троюрідним братом ОСОБА_5, оскільки їхні батьки були двоюрідними братами. Однак, встановити факт родинних відносин в позасудовому порядку не можливо, оскільки в архіві відсутні відомості.

Крім того, позивач зазначає, що постійно телефонувала, періодично приїжджала до м. Житомира щоб відвідати дядька ОСОБА_5, під час чого доглядала, купувала ліки, продукти харчування, виконувала його доручення та прохання, тощо. Про смерть дядька дізналась лише на початку квітня 2016 року, коли приїхала до його квартири в зв'язку з відсутністю зв'язку з ним протягом тривалого часу. Таким чином, заставши в квартирі спадкодавця сторонніх осіб, з'ясувала про смерть дядька, а також про наявність спірного заповіту.

Позивач ОСОБА_1 просить суд встановити факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 є троюрідним дядьком ОСОБА_1. Встановити нікчемність заповіту (бланк НОМЕР_1) складений від імені ОСОБА_5, посвідченого 15 січні 2016 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожою Віктором Віталійовичем і зареєстрований в реєстрі №50 (номер у спадковому реєстрі 58467545).

Згідно заяви про уточнення позовних вимог від 20.02.2017р. позивач просить суд вважати правильним позовну вимогу про встановлення факту родинних відносин, наступного змісту: «Встановити факт родинних відносин між фізичними особами, а саме встановити факт, що ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, є троюрідним дядьком ОСОБА_1».

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_12 та ОСОБА_13, підтримали позовні вимоги з підстав, що викладені у позовній заяві, та уточненій позовній заяві.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_14, який діє на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру, позов не визнав. Вказав, що доводи позовної заяви щодо нікчемності заповіту про те, що він складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожою В.В. за відсутності в нього таких повноважень необґрунтовані, покази свідків є взаємно суперечливими тому не можуть вважатись належними та допустимими доказами в розумінні закону, які б підтверджували позовні вимоги та суперечать показам інших свідків. Таким чином, представник відповідача просив у позові про встановлення факту родинних відносин, встановлення нікчемності заповіту відмовити у зв'язку з його безпідставністю та необґрунтованістю.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала, пояснивши суду, що вона доглядала ОСОБА_5, надавала йому допомогу. Щодо останніх подій, то вона приїхала у м. Житомир ще за тиждень до смерті ОСОБА_5 15.01.2016 року вранці соціальний працівник ОСОБА_15 за вимогою ОСОБА_5 зібрала необхідні документи та звернулася до нотаріуса. При укладенні заповіту ОСОБА_2 не було, тому вона не може повідомити про спосіб та місце укладення заповіту. Виклик нотаріуса також здійснювала не вона, а ймовірно соціальний працівник від її імені. Чи її підпис в журналі реєстрації викликів нотаріуса згадати не може, оскільки перенесла інсульт. ОСОБА_2 підтверджує дійсність підпису ОСОБА_5 на заповіті.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору, нотаріус Доброльожа В.В. щодо задоволення позову заперечив зазначивши, що він вчиняв нотаріальні дії в межах свого нотаріального округу, жодних порушень при оформлені нотаріальної дії ним допущено не було. ОСОБА_1 не входить до п'ятої черги спадкодавців, так як перелік спадкоємців цієї черги є вичерпним, і дочка троюрідного брата спадкодавця не належить до шостого ступеня споріднення. В частині визнання заповіту нікчемним також заперечує, оскільки вчинив нотаріальну дію в межах Житомирського районного нотаріального округу. Пояснив, що м. Житомир є центом Житомирського районного нотаріального округу. Посвідчення заповіту здійснив за виняткових обставин за місцем проживання ОСОБА_5, виходячи з його важкого стану та з метою не порушення останньої волі спадкодавця. Щодо обставин вчинення заповіту зазначив, що о 9.00 год. 15.01.2016 року було здійснено виклик від імені ОСОБА_2 В 9:45 він здійснив виїзд до місця проживання ОСОБА_5, де було вирішено всі питання укладення заповіту, а о 14:55год було здійснено повторний виїзд, під час якого посвідчено заповіт. Реєстрацію заповіту в Спадковому реєстрі він здійснював дистанційно з мобільного телефону.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору, нотаріус Шевчук Людмила Миколаївна в судове засідання не з'явилась, просила справу розглянути без її участі, надала суду письмові заперечення проти позову, у яких зазначила, що проти позову ОСОБА_1 заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що вона на той час працювала соціальним працівником в територіальному центрі, 17 років обслуговувала ОСОБА_5 Підтверджує, що за вказаний період часу ОСОБА_2 часто навідувалася та телефонувала до ОСОБА_5, доглядала за ним, внаслідок чого на її ім'я він склав заповіт. ОСОБА_1 знає тільки зі слів ОСОБА_5, особисто з нею не знайома. 15.01.2016 за вказівкою ОСОБА_5 ОСОБА_15 від імені ОСОБА_2 здійснила виклик приватного нотаріуса Доброльожі В.В. для укладення заповіту. ОСОБА_5 був грамотним, міг читати. Саме померлий попросив соціального працівника звернутись до нотаріуса Доробльожі В.В. для складання заповіту оскільки довіряв тільки йому.

Свідок ОСОБА_17 зазначила, що вона є сусідкою ОСОБА_5 З ОСОБА_18 знайома ще з 2005 року. ОСОБА_5 їй повідомляв, що все майно заповість ОСОБА_2, оскільки вона періодично приїжджала та доглядала його. З ОСОБА_1 вони особисто не знайомі, ОСОБА_17 в квартирі ОСОБА_5 її ніколи не бачила. Обставини укладення заповіту не відомі.

Допитана у судовому засіданні як свідок позивач ОСОБА_1 пояснила, що її батько, ОСОБА_9, є троюрідним братом ОСОБА_5, з чого слідує, що вона є троюрідною племінницею спадкодавця, а отже входить до 5 черги спадкоємців за шостим ступенем споріднення. Родинні відносини з ОСОБА_5 вони підтримували, ОСОБА_1 3-5 разів на рік навідувалася до нього, спілкувалися по телефону. Під час перебування в ОСОБА_5, окрім соціального працівника, нікого не бачила, зі слів останнього ОСОБА_2 навідувалася до нього рідко.

Свідок ОСОБА_19 у судовому засіданні пояснив, що він тривалий час підтримував родинні відносини з ОСОБА_5 За два роки до смерті ОСОБА_5 запросив його допомогти з ремонтом у квартирі та розповів, що раніше за ним доглядала ОСОБА_2, на користь якої він уклав заповіт, проте належної допомоги йому не надавала, внаслідок чого він змушений був звернутися до ОСОБА_1 ОСОБА_5 повідомляв про наміри переписати заповіт на ОСОБА_1 Свідок ОСОБА_19 підтвердив, що ОСОБА_1 є троюрідною племінницею спадкодавця, так як її батько, ОСОБА_9 є троюрідним братом ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_20 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1 була троюрідною племінницею ОСОБА_5 Коли він захворів, ОСОБА_1 доглядала за ним, допомогла зробити операцію.

Свідок ОСОБА_21 у судовому засіданні пояснив, що батько позивача ОСОБА_9 є троюрідним братом ОСОБА_5 тому ОСОБА_1 являється троюрідною племінницею спадкодавця. Свідок тривалий час підтримував спілкування з ОСОБА_1, зі слів якої дізнався, що вона часто навідувалася до ОСОБА_5, допомагала йому.

Свідок ОСОБА_22 повідомила, що була однокласницею ОСОБА_1, познайомилася з ОСОБА_5, коли він приходив до племінниці до школи, завжди називав її дочкою, вони тривалий час підтримували родинні відносини. В останні роки життя ОСОБА_5 звернувся за допомогою до ОСОБА_1, оскільки у нього були проблеми з зором. ОСОБА_22 чула як ОСОБА_5 цікавився вартістю послуг державного нотаріуса, так як хотів заповісти квартиру ОСОБА_1

Заслухавши пояснення позивача та відповідача, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Житомир, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 14.04.2016 року.

Відповідно до заповіту від 15.01.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожою В.В., зареєстрованого у реєстрі за № 50, ОСОБА_5 заповів ОСОБА_2 квартиру №АДРЕСА_1 та грошові заощадження.

Згідно наданої суду копії спадкової справи № 32/2016 ОСОБА_2 подала відповідну заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 на підставі заповіту.

Згідно наданої судові спадкової справи від нотаріуса Сєтака В.Я. ним була заведена спадкова справа на підставі заяви ОСОБА_1 від 13.06.2016р. та запропоновано останній листом від 14.06.2016 р. подати необхідні для вчинення нотаріальних дій документи. Отже, судом встановлено, що постанов про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину ним не виносилась.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Правовідносини, що виникли між сторонами, ґрунтуються на таких нормах чинного законодавства.

Так, у витягах по-господарських книг Луговатської сільської ради Бершадського району за 1944-1946 роки, за 1947-1949 роки, за 1950-1952 роки зазначено ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 голова двору. ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 дружина, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 син.

Згідно довідок державного архіву Вінницької області від 25.02.2016 р., та від 04.04.2016р. актових записів про народження ОСОБА_26 за 1900 рік на зберіганні немає. Теж саме стосується ОСОБА_8. ОСОБА_27, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_28.

Записів з погосподарських книг щодо ОСОБА_8, ОСОБА_27, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_28 суду не надано.

Однак, факт родинних відносин ОСОБА_1 зі спадкодавцем підтвердили у судовому засіданні свідки. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, показання свідків об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Щодо позовної вимоги про встановлення нікчемності заповіту суд виходить з наступного.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Ст. 1235 цього Кодексу визначає, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Та ст. 1248 ЦК України передбачено, що якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу, згідно якої свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому та у текст заповіту заносяться відомості про особу свідків). Згідно ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Ч. 1 ст. 1257 ЦК України передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46цього Кодексу).

У ч. 1 ст. 1221 ЦК України закріплено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статях цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У ст. 1265 ЦК України зазначено, що у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п'яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім'ї.

Відповідно до приписів ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно із ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

У поданій до суду позовній заяві позивач просить визнати заповіт нікчемним, посилаючись на те, що останній складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожою В.В. за відсутності в нього таких повноважень.

Частиною 2 ст. 202 ЦК України, передбачено, що правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до положеньст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У ч. 1 ст. 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України, тощо), та оспорюванні якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний в силу припису закону (правовий висновок, висловлений Верховним Судом України в постанові від 6 вересня 2017року у справі № 6-2424цс16).

Заповіт, як вид одностороннього правочину, дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України).

Доводами ж позовної заяви щодо нікчемності заповіту є те, що останній складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожою В.В. за відсутності в нього таких повноважень.

Згідно зі ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріальний округ - територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса. Нотаріальні округи визначаються відповідно до адміністративно-територіального устрою України.

Так, згідно Указу Президії ВР Української РСР від 04.01.1965 р., який є чинним на час виникнення спірних відносин, у зв'язку з об'єднанням обласних промислових і обласних сільських рад, було затверджено такі райони: по Житомирській області - м. Житомир безпосередньо та відповідні селищні ради.

Відповідно до положень гл. 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріальні дії вчиняються у приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу. Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених законодавством.

У правовій позиції Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року у справі № 6-2цс13, зазначено, що нотаріальна діяльність здійснюється нотаріусом в межах свого нотаріального округу незалежно від того, де знаходиться приміщення, яке є робочим місцем нотаріуса: в межах нотаріального округу або поза його межами.

Таким чином, враховуючи надану відповідь Житомирської районної ради від 06.07.2016р. м. Житомир має статус міста обласного значення а відповідно до Указу Президії ВР Української РСР від 04.01.1965р. і містом Житомирського району, тому посвідчення заповіту в межах м. Житомир за адресою АДРЕСА_2 нотаріусом робоче місце якого зареєстровано в м. Житомир не може розцінюватись як порушення чинного законодавства.

Аналогічне підтверджено довідкою Відділення нотаріальної палати України в Житомирській області від 24.03.2017р.

Підставою для проведення Доброльожою Віктором Віталійовичем професійної діяльності як приватного нотаріуса є реєстраційне посвідчення № 49 про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності, яке видане управлінням Міністерства юстиції України в Житомирській області 23.07.1999 р. В якості адреси робочого місця в цьому документі зазначено вул. Київську, 50, в м. Житомирі до 19.12.2000 р. - вул. Театральна, 5, в м. Житомирі).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підстави заявленого позову щодо нікчемності заповіту не знаходять свого підтвердження належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи.

Твердження позивачки, що складання та посвідчення заповіту проведено з порушенням вимог ст.ст. 1247, 1251, 1253 ЦК України, зокрема не доведено належними доказами. В даному випадку предметом позову являється визнання заповіту - нікчемним. Крім того, суд звертає увагу, що нікчемність правочину встановлюється в силу припису закону, при цьому визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За правилами статті 236 цього Кодексу, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно пункту 6 листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того, чи пред'являлися позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту.

Враховуючи те, що судом при розгляді справи у випадку встановлення нікчемності правочину заповіту має позбавлятись право на спадкування майна померлого по заповіту та встановлення того, що спадкування відбувається по закону і право на яке має отримати позивач, як спадкоємець, то суд звертає увагу, що Роз'ясненням Міністерства юстиції України від 11.10.2011р. «Окремі питання спадкування» визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі: відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

У п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. "Ступінь споріднення", тобто кількість народжень, що пов'язують між собою двох осіб, які перебувають у родинних зв'язках.

Родичі шостого ступеня споріднення це - діти двоюрідних правнуків та правнучок (двоюрідні праправнуки та праправнучки), діти двоюрідних племінників та племінниць (троюрідні онуки та онучки), діти двоюрідних дядьків та тіток (троюрідні брати та сестри).

Таким чином, ст. 1265 ЦК України обмежено коло родичів, які мають право на спадкування, шостим ступенем споріднення: сьомий та наступні ступені споріднення права на спадкування за законом не передбачають.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Однак, з огляду на докази, що містяться в матеріалах справи, позивачем не надано суду постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, чим не підтверджено факту порушеного права позивача.

А тому, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 не відноситься до кола спадкоємців п'ятої черги за законом в контексті ст. 1265 ЦК України, не є спадкоємцем майна померлого ОСОБА_5, не отримала обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, що передбачено Постановою пленуму ВСУ від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» та Листом Вищого ССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, не є суб'єктом звернення до суду з приводу порушення її права та законних інтересів у даній справі, та як наслідок, не може ставити питання про визнання заповіту нікчемним.

Згідно вимог ч.1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Таким чином, метою встановлення факту родинних відносин позивачем визначено право на спадкування після смерті ОСОБА_5 однак, суд приходить до висновку, що коли цей факт - встановлення, що ОСОБА_1 являється ОСОБА_5 троюрідною племінницею, безпосередньо не породжує юридичні наслідки для позивача, підтвердження такого факту не дає права заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, тощо.

На підставі викладеного, суд приходить висновку, що зібрані у справі докази підтверджують обставину, що заповіт (бланк НОМЕР_1) складений від імені ОСОБА_5 посвідчений 15 січні 2016року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожою Віктором Віталійовичем і зареєстрований в реєстрі №50 (номер у спадковому реєстрі 58467545), при цьому, волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його внутрішній волі, що не спростовано ні письмовими доказами у справі ні свідками, покази яких є взаємосуперечливими між собою, тому не можуть бути взяті до уваги судом.

Поряд з цим, складений від 15.01.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожою В.В., зареєстрований у реєстрі за № 50, ОСОБА_5 заповіт відповідає загальним вимогам до форми заповіту, що передбачені ст. 1247 ЦК України. Заповіт складено у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, він підписаний особисто заповідачем, посвідчений нотаріусом, відомостей про недієздатність заповідача не встановлено.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що при посвідченні заповіту було дотримано вимоги щодо його форми та порядок його посвідчення, які встановлені законами та підзаконними нормативно-правовими актами, підстави для визнання заповіту нікчемним у суду відсутні.

Разом з тим, позивачем не доведено наявності порушеного права та того, що встановлення факту, що ОСОБА_1 являється ОСОБА_5 троюрідною племінницею, безпосередньо породжує юридичні наслідки для позивача.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач ОСОБА_1 є інвалідом другої групи загального захворювання, а тому відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.

Оскільки позов задоволено частково, тому з урахуванням вищевикладеного та вимог Закону України «Про судовий збір», суд стягує з відповідача на користь держави, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог: 275,60 грн. по сплаті судового збору (станом на день звернення до суду 19.09.2016 року).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 229, 264, 265, 273, 268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Встановити факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_1 є троюрідною племінницею померлого 19.01.2016 року ОСОБА_5.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмет спору: приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Доброльожи Віктора Віталійовича, приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Шевчук Людмили Миколаївни, про встановлення нікчемності заповіту - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 275,60 судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Скасувати застосовані ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 09.06.2017 року заходи забезпечення позову у виді заборони приватному нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу Шевчук Людмилі Миколаївні видавати ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5, який помер 19.01.2016 року.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Барський районний суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Суддя:

Повний текст рішення виготовлено та оприлюднено 11.05.2018.