Провадження № 22-ц/780/2000/18 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 26 15.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 травня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, ухвалене в м. Біла Церква 16 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,-

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики. Заявлені вимоги мотивувала тим, що 02 жовтня 2014 року відповідач позичив у неї грошові кошти в розмірі 4000 доларів США строком на 1 рік, тобто до грудня 2015 року, про що склав розписку. На даний час відповідач, повернувши лише 1000 доларів США, відмовляється від повернення боргу. Крім того, вона має право на отримання від ОСОБА_4 процентів в розмірі облікової ставки НБУ за користування позикою.

Просила стягнути із відповідача на свою користь борг у сумі 3000 доларів США, що еквівалентно 78000 грн., та проценти за договором позики в сумі 42672,50 грн. за період з листопада 2014 року по серпень 2017 року, всього 120672,50 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2018 рокупозов ОСОБА_5 задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суму боргу за договором позики в розмірі 71844,30 грн., що еквівалентно 3000 доларів США, що відсотки за користування грошовими коштами 43275,30 грн., всього 115119,60 грн.

Відповідач ОСОБА_4, не погоджуючись із рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2018 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в сумі 43974,10 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що право на отримання процентів виникло у позивача з момент укладання договору позики - 02 жовтня 2014 року, а тому проводити розрахунок процентів слід з цієї дати. Відповідно до курсу НБУ станом на цю дату вартість одного долара США визначалась на рівні 12,95 грн., отже проценти за користування позикою розраховуються, виходячи із суми боргу 3000 доларів США, що еквівалентно 38850 грн., а не 71844,30 грн., як вказано в рішенні. Таким чином, сума процентів за користування грошовими коштами за період з 02 жовтня 2014 року по 16 січня 2018 року складає 21827,46 грн., а не 43275,30 грн., як вказано в рішенні. Також звертає увагу суду, що нарахована на підставі договору сума процентів за користування грошовими коштами за кожний день прострочення невиконаного зобов'язання за своєю правовою природою є пенею, і суд не врахував, що для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність, зокрема ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позивач звернулася до суду 16 січня 2018 року, отже період, за який потрібно розраховувати проценти за користування грошовими коштами - з 16 січня 2017 року по 16 січня 2018 року, на суму 5124,10 грн. Загальна сума стягнення із відповідача - 38850 грн. + 5124,10 грн., всього 43974,10 грн.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що 02 жовтня 2014 року ОСОБА_4 взяв в борг у ОСОБА_5 гроші в сумі, еквівалентній 4000 доларів США на 1 рік до грудня 2015 року, які зобов'язався повернути за вимогою клієнта, про що склав розписку (а. с. 35).

Наведені обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Суд першої інстанції, застосувавши дані вимоги закону, в мотивувальній частині рішення визначив еквівалент суми, що підлягає стягненню із позивача, у гривнях в розмірі 85702,80 грн. за офіційним курсом долара США на день ухвалення рішення - 28,56 грн. за 1 долар США. Разом із тим, судом не було враховано, що дана сума є більшою від суми, яку просив стягнути позивач - 78000 грн., а отже стягнення суми позики в більшому розмірі, чим заявлено позивачем, є виходом за межі позовних вимог, що суперечить вимогам ст. 13 ЦПК України.

Одночасно, суд зазначив суму, що підлягає до стягнення як борг за договором позики в розмірі 71844,30 грн., виходячи із еквіваленту суми боргу 3000 доларів США на день укладення договору позики. Такі висновки суду суперечать як вимогам ч. 2 ст. 533 ЦК України, так і позовним вимогам і доказам, наявним в матеріалах справи.

Крім того, суд порушив вимоги диспозитивності цивільного судочинства, стягнувши із відповідача на користь позивача відсотки в розмірі 43275,30 грн., хоча позивач просив стягнути лише 42672,50 грн.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, та із порушенням вимог процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_6, апеляційний суд враховує, що розписка, складена ОСОБА_4, містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг із зобов'язанням його повернення та дати отримання коштів, а тому, оскільки відповідач не повертає позику в повному обсязі, чого не заперечувалося ним під час розгляду справи та в апеляційній скарзі, решта заявлена позивачем в розмірі 78000 грн., що є еквівалентом 3000 доларів США, підлягає стягненню із нього на користь позивача.

Відповідач, заперечуючи проти рішення суду першої інстанції, вважав, що сума боргу за договором позики, яка підлягає стягненню з нього, повинна становити 38850 грн., виходячи із курсу НБУ станом на 02 жовтня 2014 року 12,95 грн. за 1 долар США на момент укладення договору позики, однак жодним чином не мотивував свої доводи в цій частині, а тому вони відхиляються апеляційним судом як безпідставні і такі, що суперечать вимогам закону.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

Установивши, що спірний договір позики не є безоплатним у розумінні норм частини другої статті 1048 ЦК України та що вказаним договором встановлено розмір процентів від суми позики, апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування коштами.

При цьому, виходячи із положень ч. 2 ст. 533 ЦК України, базою нарахування відсотків є сума заборгованості у еквіваленті суми, що підлягає сплаті, у гривнях за офіційним курсом долара США на день ухвалення рішення, але в межах позовних вимог - 78000 грн., а доводи апеляційної скарги, що проценти мають розраховуватися, виходячи із еквівалентної суми на день укладення договору позики, не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що нарахована на підставі договору сума процентів за користування грошовими коштами за кожний день прострочення невиконаного зобов'язання за своєю правовою природою є пенею, оскільки проценти від суми позики є платою за користування позикою згідно ч. 2 ст. 1048 ЦК України та підлягають сплаті і в разі належного виконання зобов'язання, а неустойкою (штрафом, пенею) відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Із цих же підстав відхиляються доводи апеляційної скарги щодо спливу спеціальної позовної давності в один рік в частині вимог про стягнення пені.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а такої заяви відповідач під час розгляду справи не робив.

Перевіряючи правильність нарахування позивачем процентів за користування позикою, апеляційний суд виходить із наступних розрахунків:

облікова ставка НБУ за період з 17 липня 2014 року по 12 листопада 2014 року становила 12,5 %, проценти із 01 листопада по 12 листопада 2014 року від суми позики становлять: 78000 х 12,5 х 12/365/100 = 320,55 грн.

облікова ставка НБУ за період з 13 листопада 2014 року по 05 лютого 2015 року становила 14 %, проценти від суми позики за вказаний період становлять: 78000 грн. х 14 х 85/365/100 = 2543,01 грн.

облікова ставка НБУ за період з 06 лютого 2015 року по 03 березня 2015 року становила 19,5 %, проценти від суми позики за вказаний період становлять: 78000 грн. х 19,5 х 26/365/100 = 1083,45 грн.

облікова ставка НБУ за період з 04 березня 2015 року по 27 серпня 2015 року становила 30 %, проценти від суми позики за вказаний період становлять: 78000 грн. х 30 х 177/365/100 = 11347,40 грн.

облікова ставка НБУ за період з 28 серпня 2015 року по 24 вересня 2015 року становила 27 %, проценти від суми позики за вказаний період становлять: 78000 грн. х 27 х 28/365/100 = 1615,56 грн.

облікова ставка НБУ за період з 25 вересня 2015 року по 21 квітня 2016 року становила 22 %, проценти від суми позики за вказаний період становлять: 78000 грн. х 22 х 210/365/100 = 9872,88 грн.

облікова ставка НБУ за період з 22 квітня 2016 року по 26 травня 2016 року становила 19 %, проценти від суми позики за вказаний період становлять: 78000 грн. х 19 х 35/365/100 = 1421,10 грн.

облікова ставка НБУ за період з 27 травня 2016 року по 23 червня 2016 року становила 18 %, проценти від суми позики за вказаний період становлять: 78000 грн. х 18 х 28/365/100 = 1077,04 грн.

облікова ставка НБУ за період з 24 червня 2016 року по 28 липня 2016 року становила 16,5 %, проценти від суми позики за вказаний період становлять: 78000 грн. х 16,5 х 35/365/100 = 1234,11 грн.

облікова ставка НБУ за період з 29 липня 2016 року по 15 вересня 2016 року становила 15,5 %, проценти від суми позики за вказаний період становлять: 78000 грн. х 15,5 х 49/365/100 = 1623,04 грн.

облікова ставка НБУ за період з 16 вересня 2016 року по 27 жовтня 2016 року становила 15 %, проценти від суми позики за вказаний період становлять: 78000 грн. х 15 х 42/365/100 = 1346,30 грн.

облікова ставка НБУ за період з 28 жовтня 2016 року по 13 квітня 2017 року становила 14 %, проценти від суми позики за вказаний період становлять: 78000 грн. х 14 х 168/365/100 = 5026,19 грн.

облікова ставка НБУ за період з 14 квітня 2017 року по 25 травня 2017 року становила 13 %, проценти від суми позики за вказаний період становлять: 78000 грн. х 13 х 42/365/100 = 1166,79 грн.

облікова ставка НБУ за період з 26 травня 2017 року по 31 серпня 2017 року становила 12,5 %, проценти від суми позики за вказаний період становлять: 78000 грн. х 12,5 х 98/365/100 = 2617,81 грн.

Разом це складає: 320,55 грн. + 2543,01 грн. + 1083,45 грн. + 11347,40 грн. + 1615,56 грн. + 9872,88 грн. + 1421,10 грн. + 1077,04 грн. + 1234,11 грн. + 1623,04 грн. + 1346,30 грн. + 5026,19 грн. + 1166,79 грн. + 2617,81 грн. = 42295,23 грн.

Таким чином, оскільки фактична сума відсотків є меншою, ніж позивач просила стягнути із відповідача ОСОБА_5 - 42672,50 грн., вона підлягає стягненню в межах дійсних відсотків - 42295,23 грн. .

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене із порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши із відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 78000 грн., що еквівалентно 3000 доларів США, та відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 42295,23 грн., всього 120295,23 грн.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, АДРЕСА_2, суму боргу за договором позики від 02 жовтня 2014 року у розмірі 78000 грн., що еквівалентно 3000 доларів США, та відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 42295,23 грн., всього 120295,23 грн., та судовий збір в розмірі 1203 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :

______________ ______________ ______________