Єдиний унікальний номер 243/2418/18 Номер провадження 22-ц/804/634/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.,

суддів Канурної О.Д., Санікової О.С.

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача - адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 243/2418/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах недієздатного ОСОБА_6, про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 05 жовтня 2018 року у складі судді Проніна С.Г., -

В С Т А Н О В И В :

27 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах недієздатного ОСОБА_6, про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення.

Зазначав, що з 29 березня 1990 року по 12 вересня 2015 року перебував у шлюбі з ОСОБА_3 Вони проживали у квартирі АДРЕСА_1 в яку вселилися у 1992 році на підставі ордеру. Його місцепроживання зареєстровано за цією адресою.

Після розірвання шлюбу він продовжував проживати у цій квартирі. За цією адресою знаходяться його речі, він отримує поштову кореспонденцію.

З початку 2017 року відповідач ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у користуванні житлом, не пускає його до квартири, змінила на вхідних дверях замки, чим порушує його право користування житловим приміщенням. З цього приводу він звертався до Слов'янського відділу поліції, який запропонував йому звернутися за вирішенням спору до суду.

Також зазначив, що у 2017 році він вже звертався з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 11 грудня 2017 року у справі № 243/9042/17 його позовні вимоги були задоволені. Постановою апеляційного суду Донецької області від 22 лютого 2018 року рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 11 грудня 2017 року скасовано та у задоволенні його позовних вимог відмовлено з тих підстав, що до участі у справі ним не були залучені зареєстровані у спірному житловому приміщенні ОСОБА_6 та ОСОБА_5

На підставі договору довічного утримання від 22 травня 1995 року він є власником 11/100 часток житлового будинку АДРЕСА_2 цього будинку. Зазначене право власності він набув вже після вселення у спірну квартиру АДРЕСА_1. Зазначене житло не відповідає санітарно-технічним умовам та не є впорядкованим, коштів для його ремонту він не має.

З урахуванням зазначеного, просив зобов'язати ОСОБА_5 та ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах недієздатного ОСОБА_6, не чинити йому перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити його у цю квартиру (а.с. 2 - 4, а.с. 61 - 63).

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 05 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 99 - 101).

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального права, просить рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 05 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що він не набув право користування спірною квартирою, оскільки не був включений до ордера. Суд не врахував, що у спірну квартиру він вселився на законних підставах, як член сім'ї його колишньої дружини ОСОБА_3, з її згоди та фактично проживав у спірній квартирі разом з відповідачами з травня 2000 року, а 13 грудня 2014 року був зареєстрований за цим місцем проживання.

Згідно п. 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208, яке діяло на час його реєстрації у спірній квартирі, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім'ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадянина, які проживають разом з ним. Посилання суду на п. 10 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій справ (Житлове право) від 26.05.2001 року є некоректним.

Посилання суду на те, що у нього є своє житло, а саме, квартира АДРЕСА_2, не відповідає дійсності, оскільки зазначена квартира була отримана у власність на підставі договору довічного утримання, укладеного з ОСОБА_7 - матір'ю відповідачки, під час їх шлюбу та є сумісною власністю його та ОСОБА_3

Крім того, ним до суду надано акт обстеження цієї квартири, згідно якого квартира не відповідає санітарним та технічним вимогам, може бути придатна для проживання тільки за умови проведення капітального ремонту будівельних конструкцій.

В судовому засіданні були допитані свідки, які підтвердили той факт, що він тривалий час проживав у квартирі АДРЕСА_1 і це житло в нього є і було єдиним. Після того, як відповідачі стали чинити йому перешкоди у користуванні зазначеним житлом, він з березня 2017 року вимушений проживати у своєї доньки або у сторонніх осіб, що судом не враховано (а.с. 108 - 110).

Відповідачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах недієздатного ОСОБА_6, копії апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 отримані 14 листопада 2018 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 130, а.с. 131).

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить залишити її без задоволення.

Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи є безпідставними. Суд всебічно з'ясував обставини, на які посилалися сторони, дав належну оцінку наданим сторонами доказам, ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права та із дотриманням норм процесуального права.

Позиція позивача про відсутність у нього іншого житла суперечить наявним у справі доказам, згідно яких позивач отримав у власність квартиру АДРЕСА_2 та був зареєстрований за цією адресою з 09 червня 1995 року по 13 грудня 2014 року, про що є відповідні відмітки у його паспорті. Тобто, на час отримання нею квартири у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 позивач мав власне житло, у зв'язку з чим і не був включений до ордера.

Твердження позивача про те, що вказана квартира не придатна для проживання, не відповідає дійсності. Згідно акту, який міститься у матеріалах справи, квартира для проживання придатна, а до такого стану її довів позивач.

Крім того, ОСОБА_1 з березня 2017 року у спірній квартирі по АДРЕСА_1 не мешкає, що підтверджується актом від 02 лютого 2018 року. Позивач самостійно покинув квартиру після того як у лютому 2017 року побив її сина ОСОБА_5 та був за це засуджений (а.с. 132 - 133).

Відповідач ОСОБА_5 письмовий відзив на апеляційну скаргу не надав.

Відповідно до частини 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності позивача, посвідченої 17.04.2018 року посадовою особою Краматорського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги (а.с. 38 - 39), доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити. Позивач пояснив, що у спірній квартирі він постійно не мешкає з початку 2017 року через перешкоди у користуванні квартирою, які йому створює відповідач ОСОБА_3 Останній раз він ночував у квартирі у травні - червні 2018 року. В квартирі до теперішнього часу знаходяться його особисті речі, знаходиться спільне з ОСОБА_3 майно, яке було набуто під час шлюбу.

Відповідач ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах недієздатного ОСОБА_6, її представник - адвокат ОСОБА_4, який діє на підставі ордера серії ДН № 060062 від 05.12.2018 року (а.с. 149), проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення. Відповідач ОСОБА_3 пояснила, що позивач у лютому 2017 року після побиття її сина ОСОБА_5 самостійно покинув спірну квартиру. Після цього позивач приходив у квартиру періодично у її та синів відсутність, зламував замки, робив пакості та уходив. 19 червня 2017 року він приходив разом з дільничним інспектором та забрав свої речі. З листопада 2017 року позивач взагалі у квартирі не був.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання апеляційного суду не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи як 05 грудня 2018 року, так і 19 грудня 2018 року був повідомлений: судову повістку - повідомлення про розгляд справи 05 грудня 2018 року отримав 28 листопада 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 143); судова повістка - повідомлення про розгляд справи 19 грудня 2018 року була вручена його матері ОСОБА_3, з якою він разом проживає (а.с. 160).

Відповідач ОСОБА_5 апеляційний суд про причини неявки у судові засідання не повідомив і відповідно до частини 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що він не з'явився у судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача ОСОБА_5, явка якого у судове засідання обов'язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_3 та їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає задоволенню. Такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з наступного:

Відповідно до пункту 4 частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні.

Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

У виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п'ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судове рішення, що містить вступну та резолютивну частини, має бути підписане всім складом суду і приєднане до справи.

З матеріалів справи, зокрема, протоколу судового засідання від 05 жовтня 2018 року, встановлено, що у судовому засіданні 05 жовтня 2018 року судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення (а.с. 97). В матеріалах справи є рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 05 жовтня 2018 року, що містить вступну та резолютивну частини рішення, але суддею Проніним С.Г., який розглянув справу, воно не підписано, що відповідно до пункту 5 частини 3 ст. 376 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

З матеріалів справи встановлено, що будинок АДРЕСА_1 має статус гуртожитку, право власності на який станом на 01.01.2013 року зареєстровано за виконавчим комітетом Слов'янської міської ради на підставі реєстраційного посвідчення, виданого Слов'янським БТІ 17.10.1995 року, що підтверджується довідкою Комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації" від 16.11.2017 року № 3495-3/0.45/01. В цій же довідці зазначено, що рішенням сесії Слов'янської міської ради № 70-ХХХІХ-5 від 21.10.2009 року надано дозвіл на приватизацію житлових приміщень в зазначеному гуртожитку (а.с. 8).

На підставі рішення про розподіл житла від 01.07.1992 року (протокол № 30) ОСОБА_3 Центральною міською лікарнею ім. В.І. Леніна видано ордер № 280 серія А на право зайняття житлового приміщення, яке складається з однієї комунальної кімнати за адресою: АДРЕСА_3, із складом сім'ї: ОСОБА_1 - чоловік, ОСОБА_9 - дочка, ОСОБА_6 - cин, ОСОБА_5 - син (а.с. 7).

На підставі рішення комісії з розподілу житла від 05.05.2000 року (протокол № 4) ОСОБА_3 Центральною міською лікарнею ім. В.І. Леніна видано ордер № 62 серія А на право зайняття житлового приміщення жилою площею 30 кв.м, яке складається із 2-х кімнат за адресою: АДРЕСА_1, із складом сім'ї: ОСОБА_6 - cин, ОСОБА_5 - син, ОСОБА_9 - дочка (а.с. 45).

Згідно договору довічного утримання від 22.05.1995 року, який посвідчено державним нотаріусом Першої слов'янської державної нотаріальної контори Причепою В.Р. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-2900, ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_1 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 21,6 кв.м, що складає 11/100 ідеальної частки житлового будинку. Право власності ОСОБА_1 на цю квартиру зареєстроване 22.05.1995 року Бюро технічної інвентаризації. 18 квітня 2001 року у зв'язку із смертю ОСОБА_7 завідуючою Першою слов'янською державною нотаріальною конторою Донецької області Причепою В.Р. знято заборону щодо відчуження квартири (а.с. 11, а.с. 81).

Згідно паспорта громадянина України НОМЕР_3 позивач з 09 червня 1995 року по 13 грудня 2014 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2; з 13 грудня 2014 року позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 144 - 145).

Сторони визнають, що ні позивач, ні відповідачі не є власниками спірного житлового приміщення по АДРЕСА_1

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що вони не ґрунтуються на законі. Позивач на законних підставах вселився у 1992 році у квартиру АДРЕСА_3 яка складалася з однієї кімнати. Після цього позивач 22 травня 1995 року отримав у власність квартиру АДРЕСА_2, у зв'язку з чим не був включений до ордера на право зайняття спірної квартири АДРЕСА_1. Включення позивача до ордеру на право зайняття квартири АДРЕСА_3 не має наслідком вселення його у квартиру АДРЕСА_1 вказаного будинку, якщо про це прямо не зазначено у відповідному ордері. З 09 червня 1995 року по 13 грудня 2014 року місце проживання позивача було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2. З 13 грудня 2014 року позивач зареєстрований за спірною адресою: АДРЕСА_1 Проте єдиною підставою для набуття особою права користування житловою площею у гуртожитку є включення цієї особи до спеціального ордеру. Оскільки у члена сім'ї наймача право користування житловим приміщенням у гуртожитку виникає у зв'язку із включенням до ордера, а не у зв'язку із вселенням у це приміщення, позивач, який не був включений до ордеру на заселення спірної квартири, а був вселений до житлового приміщення лише на підставі письмової згоди колишніх членів його сім'ї, які проживали разом з ним, незважаючи на реєстрацію місця проживання у спірній квартирі, право користування спірним житлом не набув. Сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому. Згідно акту, складеному комісією у складі паспортиста ОСОБА_11, майстра сантехбуддільниці ОСОБА_12, бухгалтера ОСОБА_13 02.02.2018 року, позивач не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з березня 2017 року. Поряд із цим судом встановлено існування протягом тривалого часу неприязних стосунків між сторонами, що підтверджується листом Слов'янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області № Б-268лп/303/01/-2018 від 13.07.2018 року.

З такими висновками суду першої інстанції погодитися не можливо, до них суд першої інстанції дійшов неправильно застосувавши норми матеріального права, що відповідно до пункту 4 частини 1 ст. 376 ЦПК України також є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст. 128 ЖК України (в редакції, яка діяла на час видачі ОСОБА_3 у травні 2000 року ордера на право зайняття спірного житлового приміщенняза адресою: АДРЕСА_1) жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Відповідно до ст. 129 ЖК України (в редакції яка діяла на час видачі ОСОБА_3 ордера на право зайняття спірного житлового приміщення) на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 на підставі рішення комісії з розподілу житла від 05.05.2000 року Центральною міською лікарнею ім. В.І. Леніна, де вона в той час працювала, було видано ордер № 62 серія А на право зайняття житлового приміщення жилою площею 30 кв.м, яке складається з 2-х кімнат за адресою: АДРЕСА_1, із складом сім'ї: ОСОБА_6 - cин, ОСОБА_5 - син, ОСОБА_9 - дочка (а.с. 45), тобто позивач, який в той час був чоловіком ОСОБА_3, в ордер, як член сім'ї ОСОБА_3, дійсно включений не був.

Відповідно до ст. 130, ст. 131 ЖК України (в редакції яка діяла на час видачі ОСОБА_3 ордера на право зайняття спірного житлового приміщення) порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається Примірним положенням про гуртожитки.

На час виникнення спірних правовідносин у травні 2000 року діяло Примірне положення про гуртожитки, яке було затверджено постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року №208, яка втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2015 року № 582.

Пункт 17 зазначеного Примірного положення про гуртожитки передбачав, що громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей.

Вселення інших членів сім'ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадянина, які проживають разом з ним.

Відповідач ОСОБА_3 визнає, що незважаючи на те, що позивач не був включений в ордер на право зайняття спірного житлового приміщення, він у 2000 році разом з нею та всіма членами сім'ї вселився у спірне житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1, а 13 грудня 2014 року зареєстрував у цьому житловому приміщенні своє місце проживання зі згоди всіх членів сім'ї, в тому числі з її згоди.

Тобто, суд першої інстанції правильно встановив, що позивач вселився у спірне житлове приміщення на підставі письмової згоди членів його сім'ї.

Факт реєстрації місця проживання позивача у спірному житловому приміщенні підтверджується його паспортом громадянина України НОМЕР_3 (а.с. 144 - 145), а також довідкою ТОВ "Ліра ЛТД" від 04.09.2017 року № 4728, згідно якої за адресою: АДРЕСА_1 проживають чотири особи: ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а.с. 9).

Законність проживання позивача у спірному житловому приміщенні на час розгляду справи апеляційним судом ніким, в тому числі власником гуртожитку, в установленому законом порядку не оспорена.

Отже, позивач вселився до спірного житлового приміщення з дотриманням порядку, встановленого п. 17 Примірного положення про гуртожитки, яке було затверджено постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208. За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що позивач вселився у спірне житлове приміщення без законних підстав, у зв'язку з чим не набув право користування спірним житловим приміщенням, є таким, що суперечить нормам п. 17 Примірного положення про гуртожитки, яке було затверджено постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208.

Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України від 19.06.1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду", прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків поширюються вимоги ст. 61, ст. 64 ЖК України.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4, виданим 12.09.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Слов'янську реєстраційної служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, підтверджується, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, про що 12 вересня 2015 року складено відповідний актовий запис № 94 (а.с. 10).

Відповідно до частини 3 ст. 61 ЖК України і після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1, який продовжував проживати у спірному займаному жилому приміщенні, має такі ж права і обов'язки, як наймач ОСОБА_3 і члени його сім'ї, тобто він має право на користування спірним жилим приміщенням.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції також послався на те, що згідно акту, який складений 02 лютого 2018 року комісією у складі паспортиста ОСОБА_11, майстра сантехбуддільниці ОСОБА_12, бухгалтера ОСОБА_13 ТОВ "Ліра ЛТД", позивач не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з березня 2017 року. Акт підписаний свідками ОСОБА_14 (квартира АДРЕСА_4), ОСОБА_15 (квартира АДРЕСА_5), ОСОБА_16 (квартира АДРЕСА_6), ОСОБА_17 (квартира АДРЕСА_7)(а.с. 83).

Свідки ОСОБА_16, ОСОБА_14, ОСОБА_18, які були допитані судом першої інстанції за клопотанням відповідача ОСОБА_3, у судовому засіданні 01.10.2018 року підтвердили, що ОСОБА_1 не мешкає у спірній квартирі АДРЕСА_1 з літа 2017 року, коли забрав із неї свої речі.

До суду із цим позовом про захист його порушеного права на користування житлом ОСОБА_1 звернувся 27 березня 2018 року.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу.

Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Згідно правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням та вселення, позивач посилався на те, що наймач ОСОБА_3 з початку 2017 року чинить йому перешкоди у користуванні житлом, а саме, не пускає його до квартири, змінила замки на вхідних дверях квартири, у зв'язку з чим він неодноразово звертався до Слов'янського відділу поліції з заявами на неправомірні дії відповідача ОСОБА_3

Зазначені посилання позивача щодо його неодноразового звернення до Слов'янського відділу поліції підтверджуються відповідями Слов'янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 17.02.2017 року № 2974/303/01-2017, від 30.03.2017 року № 6745/303/01-2017, від 01.04.2017 року № 7022/303/01-2017, від 03.07.2017 року №15354/303/01-17, згідно яких позивач звертався із заявами 03 лютого 2017 року щодо вжиття заходів реагування до ОСОБА_3, яка 03.02.2017 року вчинила сімейну сварку; 23 березня 2017 року щодо ОСОБА_3, яка не пускає його до квартири; 14 червня 2017 року за фактом заміни замка на вхідних дверях квартири. Зазначені відповіді Слов'янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області містяться у матеріалах справи №243/9042/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення у квартиру АДРЕСА_1, яка була досліджена апеляційним судом за клопотанням учасників справи(а.с. 9, а.с. 10, а.с. 11, а.с. 12 справи № 243/9042/17).

Відповідач ОСОБА_3 також неодноразово зверталася до Слов'янського відділу поліції щодо неправомірних дій ОСОБА_1, що підтверджується відповідями Слов'янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 10.06.2017 року № Б-189п/л/303/01-2017, від 10.06.2017 року № Б-208п/л/303/01-2017, від 28.07.2017 року № Б-38/303/01-2017 (а.с. 40, а.с. 41, а.с. 42 справи № 243/9042/17).

Зазначене підтверджує встановлений судом першої інстанції факт, що між сторонами тривалий час існують неприязні стосунки.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач уточнив, що фактично перешкоди у користуванні житлом йому створює ОСОБА_3, але у її присутності і її сини ОСОБА_6, ОСОБА_5 також двері у квартиру йому не відчиняють та у квартиру його не пускають.

У цій справі позивач звернувся з позовом про вселення у спірну квартиру 27 березня 2018 року. Проте, як зазначає позивач у позові, у 2017 році він також звертався з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 11 грудня 2017 року у справі № 243/9042/17 його позовні вимоги були задоволені. Проте постановою апеляційного суду Донецької області від 22 лютого 2018 року рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 11 грудня 2017 року було скасовано та у задоволенні позовних вимог було відмовлено з тих підстав, що до участі у справі ним не були залучені зареєстровані у спірному житловому приміщенні ОСОБА_6 та ОСОБА_5

При дослідженні апеляційним судом у судовому засіданні справи № 243/9042/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення у квартиру АДРЕСА_1 встановлено, що з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 позивач звертався 11 жовтня 2017 року, тобто на протязі чотирьох місяців після його звернення 14 червня 2017 року до Слов'янського відділу поліції за фактом заміни замку на вхідних дверях квартири.

Після винесення апеляційним судом Донецької області 22 лютого 2018 року постанови про відмову у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що до участі у справі не були залучені зареєстровані у спірному житловому приміщенні ОСОБА_6 та ОСОБА_5, позивач звернувся до суду з новим позовом, залучивши до участі у справі в якості відповідачів усіх проживаючих у спірному житловому приміщенні осіб, 27 березня 2018 року, тобто на протязі одного місяця.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_19, який проживає по АДРЕСА_8, у судовому засіданні 03.09.2018 року підтвердив, що ОСОБА_1 разом з дружиною ОСОБА_3 та двома повнолітніми дітьми проживав у гуртожитку по АДРЕСА_9. Йому відомо, що ОСОБА_3 не пускає ОСОБА_1 у квартиру, у зв'язку з чим ОСОБА_1 неодноразово ночував у нього.

Свідок ОСОБА_20, яка проживає по АДРЕСА_10 у суді першої інстанції у судовому засіданні 03.09.2018 року підтвердила, що їй відомо, що ОСОБА_3 та її син чинять ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою: міняють замки, вставляють у замок сірники, щоб ОСОБА_1 не відкрив замок.

Зазначені пояснення свідків узгоджуються із зверненнями ОСОБА_1 до поліції щодо створення йому з боку ОСОБА_3 перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням.

Доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що позивач ОСОБА_1 самовільно покинув спірне житлове приміщення після побиття 03 лютого 2017 року її сина ОСОБА_5, є недоведеними, оскільки після сварки, яка відбулася у спірному житловому приміщенні 03 лютого 2017 року, позивач неодноразово звертався до поліції з приводу створення йому перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням, а у жовтні 2017 року, а потім у березні 2018 року за захистом своїх прав звернувся до суду.

До теперішнього часу позивач зареєстрований у спірному житловому приміщенні та вважає його своїм єдиним житловим приміщенням.

В провадженні Слов'янського міськрайонного суду Донецької області є справа №243/8120/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Провадження у справі відкрито ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 серпня 2018 року (а.с. 152). Ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 14 листопада 2018 року провадження у цій справі зупинено до розгляду Донецьким апеляційним судом цивільної справи № 243/2418/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах недієздатного ОСОБА_6, про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення (а.с. 163).

Тобто, на час розгляду справи як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, позивач таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, у судовому порядку не визнаний.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що позивач не користується спірним житловим приміщенням з початку 2017 року з поважних причин, а саме, у зв'язку із тим, що відповідач ОСОБА_3 та її сини ОСОБА_6, ОСОБА_5 створюють йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або за рішенням суду.

Згідно із частинами п'ятою та шостою статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Отже, порушене право позивача на користування спірним житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 яке має статус гуртожитку, підлягає захисту.

Доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_1 має інше місце проживання, а саме, квартиру АДРЕСА_2, не спростовують висновків апеляційного суду.

Відповідач ОСОБА_3 визнає, що позивач ОСОБА_1 разом з нею та іншими членами сім'ї вселився у гуртожиток у 1992 році, а коли їй видали ордер на право заселення у спірну квартиру АДРЕСА_1 у цьому гуртожитку, ОСОБА_1, незважаючи на те, що на той час був зареєстрований по АДРЕСА_2, разом із нею та членами її сім'ї вселився у 2000 році у спірне житлове приміщення, в якому безперешкодно проживав за згодою всіх членів сім'ї до 2017 року.

Згідно пояснень ОСОБА_1 саме спірне житлове приміщення він вважав і вважає своїм єдиним житлом, оскільки зареєстрована за ним на праві власності квартира АДРЕСА_2, 1917 року забудови, не відповідає санітарно - технічним умовам, не відповідає рівню благоустрою, характерному для м. Слов'янськ, для проживання є непридатною, оскільки має пічне опалення, але піч демонтована, водопостачання, водовідведення, газопостачання відсутні, що підтверджується актом обстеження стану квартири від 14.11.2017 року.

Відповідно до частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, в тому числі з тих підстав, що позивач забезпечений іншим житлом, а саме, що на праві власності за ним зареєстрована квартира АДРЕСА_2, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, викладені у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2018 року у справі № 521/10070/14, згідно яких відповідно до частини 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі "Прокопович проти Росії" № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Таким чином, право користування позивача спірним житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, в яке він вселився з підстав, що не суперечать п. 17 Примірного положення про гуртожитки, тривалий час (протягом 17) років користувався цим житлом, підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 ст. 8 Конвенції.

Оскільки позивач вселився до спірного житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 на законних підставах, має право користування цим житловим приміщенням, право користування позивача цим житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 ст. 8 Конвенції, наявність у позивача на праві власності квартири АДРЕСА_2, в якій він фактично через її санітарно - технічний стан не проживає з моменту набуття права власності, не впливає на його право користування спірним житловим приміщенням.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 вселився у спірне житлове приміщення без законних підстав, не взяв до уваги, що власник гуртожитку не заперечував проти проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_3 та членами її сім'ї, не ставив питання про його виселення.

Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до п. 4 частини 1 ст. 376 ЦПУК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні позивача до суду ним сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 704,80 грн. (а.с. 1), що відповідає встановленому п/п 2 пункту 1 частини 2, частини 1 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI "Про судовий збір".

З апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 057,50 грн. (а.с. 111, а.с. 115), що відповідає встановленому п/п 2, 6 пункту 1 частини 2, частини 1 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI "Про судовий збір".

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги позивача апеляційним судом задоволені та апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача, понесені ним судові витрати по сплаті судового збору, як з позовної заяви, так і з апеляційної скарги, підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у розмірі по 881,15 грн. кожним (1 762,30 : 2).

Керуючись ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 05 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Зобов'язати ОСОБА_5 та ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах недієздатного ОСОБА_6, не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1

Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_3 з кожного на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат по сплаті судового збору по 881 (вісімсот вісімдесят одній) гривні 15 коп.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_10, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_11, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: Л.І. Соломаха

Судді: О.С. Санікова

О.Д. Канурна

Повне судове рішення складено 20 грудня 2018 року.

Головуючий суддя: Л.І. Соломаха