ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 609/611/18Головуючий у 1-й інстанції Ковтунович О.В.
Провадження № 22-ц/817/215/18 Доповідач - Ткач З.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Ткач З.Є.

суддів: Бершадська Г. В., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Сович Н.А.

з участю представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №609/611/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 13 вересня 2018 року, ухваленого суддею Ковтунович О.В., повний текст рішення складено 13 вересня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно по заповіту.

ВСТАНОВИВ:

В травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання права на спадкове майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1.

Заявлені вимоги обґрунтовувала тим, спірне будинковолодіння належало її дідусеві - ОСОБА_4

27 квітня 2017 року ОСОБА_4 склав на неї заповіт, по якому заповів все своє майно.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шумською державною нотаріальною конторою їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правоустановлюючих документів на спадкодавця на частку, яка належала б йому відповідно до закону.

У зв'язку з цим, просить визнати за нею право на спадкове майно, що відкрилось після смерті ОСОБА_4 в судовому порядку.

Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 13 вересня 2018 року вирішено:

"Відмовити ОСОБА_1, жительки с. Шумбар Шумського району Тернопільської області, паспорт НОМЕР_3, виданий Шумським РВ УМВСУ 29.11.2008 року, ідентифікаційний код: НОМЕР_2, у позові до ОСОБА_3, жительки АДРЕСА_1 про визнання права на спадкове майно, що відкрилось після смерті діда - ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1."

Не погодившись із даним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Вказує, що в процесі розгляду цивільної справи відповідачка ОСОБА_3 визнавала позовні вимоги і підстав для сумнівів у належності поданих доказів не було.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на доводи викладені в ній.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, хоча про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином.

У відповідності до вимог статей 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою в порушення п. 5.26, п. 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації "Вимоги до оформлювання документів" подано документи, які не засвідчені належним чином, у зв'язку з чим не можуть бути визнані належними та допустимими.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до заповіту посвідченого державним нотаріусом Шумської державної нотаріальної контори Килимар О.Д., в реєстрі №221, ОСОБА_4 заповідав все своє майно де б воно не було і з чого воно не складалось, і взагалі все те, що що буде належати йому на день смерті і на, що за законом він буде мати право, ОСОБА_1

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 виданого Шумським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 25 вересня 2017 року.

05 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Шумської державної нотаріальної контори по питанню щодо успадкування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 і видачі свідоцтва про права на спадщину на вищевказане майно після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Державним нотаріусом роз'яснено про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, з тих мотивів, що майно належало колишньому колгоспному двору, членами якого станом на 30 червня 1990 року були ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, що підтверджується довідкою Шумської міської ради 02 травня 2018 року №02-13/524.

Статус будинковолодіння також підтверджується Свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок в АДРЕСА_1 виданого виконавчим комітетом Шумської районної Ради народних депутатів Тернопільської області УРСР від 29.11.1989р., в якому зазначено, що домоволодіння є колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_4

Згідно зі ст. 120 ЦК Української РСР колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

За змістом ч. 2 ст. 123 ЦК Української РСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII з введенням у дію Закону України «Про власність».

Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК України 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору.

Враховуючи те, що даний будинок належав до колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_4, то інші особи, які станом на 30 червня 1990 року були прописані та проживали в даному господарстві та були членами колгоспного двору, також мають права на частку в спірному домоволодінні.

Утім ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10., які станом на 30 червня 1990 року були прописані та проживали у будинку АДРЕСА_1, не залучений до участі в справі як відповідачі. Позовні вимоги до них не пред'явлені.

Відповідно до ч. 1. ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається зі змісту ст. ст. 55, ч. 1 ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред'явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов'язується вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Винятки становлять справи, вирішення яких є неможливим без участі усіх співвідповідачів у зв'язку із характером спірних правовідносин.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не звернув своєї уваги на вищенаведені вимоги закону і фактичні обставини, та в порушення вимог законодавства, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а саме залученню ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до участі в справі як відповідачів.

За таких обставин правильність висновків суду щодо обґрунтованості чи необґрунтованості позовних вимог, колегією суддів не перевіряється оскільки існують інші підстави для відмови у задоволені позову, які слід застосувати при вирішенні даного спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

В мотивувальній частині рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 13 вересня 2018 року змінити підстави відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно по заповіту.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 18 грудня 2018 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Бершадська Г.В.

Шевчук Г.М.