АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1844/18Головуючий по 1 інстанції - Троян Т.Є.
Категорія: 39 Доповідач в апеляційній інстанції - Вініченко Б.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М., Бондаренка С.І.

за участю секретаря Чуйко А.В.

позивач ОСОБА_3

представник позивача - адвокат ОСОБА_4

представник позивача - адвокат ОСОБА_5

відповідач ОСОБА_6

представник відповідача - адвокат ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представників ОСОБА_3 - адвокатів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 вересня 2018 року (повний текст рішення складено 03.10.2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла його та відповідача мати ОСОБА_8

12 червня 2002 року ОСОБА_8 склала заповіт, згідно якого все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, повинно було перейти позивачу.

Позивач зазначає, що його мати ОСОБА_8, за життя не мала наміру складати заповіт на випадок її смерті на користь його сестри - відповідача у справі ОСОБА_6, оскільки після смерті їх батька ІНФОРМАЦІЯ_5, позивач відмовився від своєї частини спадщини на користь своєї сестри ОСОБА_6 і частина будинку, де проживав їх батько та інше майно повністю успадкувала вона.

Однак, після смерті матері, позивачу стало відомо про наявність заповіту, який складений 17 жовтня 2014 року і у відповідності до змісту якого все майно підлягає поділу між ним та сестрою.

Зазначає, що у спадкодавця ОСОБА_8 не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт від 17.10.2014 року, а тому позивач вважає, що даний заповіт якщо і був складений, то під впливом обману, помилки, або ж в момент його вчинення його мати ОСОБА_8 не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними.

На підставі викладеного, ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним заповіт, як розпорядження на випадок смерті, складений спадкодавцем ОСОБА_8 від 17.10.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Старовойтовою Л.В.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що аналізуючи висновок посмертної судово-психіатричної експертизи №279 від 25.07.2018 року та медичну документацію померлої ОСОБА_8, суд вважає, що факт того, що в момент підписання заповіту - 14 жовтня 2014 року ОСОБА_8 була абсолютно неспроможною розуміти значення своїх дій та керувати ними є недоведеним. Судом зазначено, що експертами не взято до уваги покази свідків, які містяться на диску звукозапису судового засідання, та які свідчили про відсутність хворобливих особливостей поведінки і висловлювань ОСОБА_8 Крім того, судом звернуто увагу, що за життя ОСОБА_8 на обліку у лікаря-психіатра не перебувала та за консультацією з метою встановлення діагнозу її рідні не зверталися.

В апеляційній скарзі представники ОСОБА_3 - адвокати ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просять його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказують на те, що суд не надав належної оцінки висновку психоневрологічного диспансеру, висновку спеціаліста судово - медичного експерта Шилова Ю.С., висновку комісійної судово-психіатричної експертизи. Вказує, що висновки суду, що в матеріалах справи відсутні медичні документи, які б підтверджували проходження ОСОБА_8 лікування і фахову постановку самого діагнозу психічного захворювання, суперечить самим матеріалам справи.

Крім того, вказують, що суд, відмовляючи в позові мотивує це тим, що сама по собі наявність захворювання серця, гіпертонічної хвороби, атеросклерозу не вказує на порушення психіки та неможливість оцінювати свій стан та дій оточуючих. Водночас, суд не звернув належної уваги на тяжкість та тривалість цих хвороб.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_7 вказують, що судом надано вірну оцінку доказам у справі, взято до уваги той факт, що за життя ОСОБА_8 на обліку в психоневрологічному диспансері не перебувала. Крім того, судом обґрунтовано критично оцінено як висновок судово-психіатричної експертизи, так і висновки спеціалістів, оскільки вони носять односторонній характер, у зв'язку з тим, що ґрунтуються на поясненнях осіб, які були запрошені лише стороною позивача.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає даним вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.10.1975 року ОСОБА_8 належить ? частина будинку в АДРЕСА_1. Рішення суду було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації за № 10295.

14 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. був посвідчений заповіт, за змістом якого ОСОБА_8 заповіла все своє майно сину ОСОБА_3 та дочці ОСОБА_6 у рівних частках.

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_4.

ОСОБА_6 в установленому законом порядку прийняла спадщину, про що 11 січня 2017 року подала відповідну заяву до Першої черкаської державної нотаріальної контори.

ОСОБА_3 згідно будинкової книги та довідки з місця проживання від 15.09.2017 року №1874 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, разом з померлою по день її смерті.

14 лютого 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Першої черкаської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_8

Звертаючись до суду з позовом про визнання вказаного заповіту недійсним на підставі статей 225, 1257 ЦК України, позивач вказував на те, що на момент складання заповіту ОСОБА_8 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своє смерті.

Статтею 1234 ЦК України унормовано, що право на заповіт має фізична особа з повною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п'ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтями 218-235 ЦК України визначено окремі підстави недійсності правочину.

Відповідно до положень статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до Висновку спеціаліста з питань судово-медичної експертизи № 26 від 21 серпня 2017 року Шилова Ю.С. зазначено, що ОСОБА_8 на протязі тривалого часу страждала на тяжкі хронічні захворювання - захворювання серця загальній виражений атеросклероз з ушкодженням судин головного мозку і серця, захворювання на гіпертонічну хворобу, і інші. Останні роки до вказаних захворювань приєднались ускладнення у вигляді порушення психічного стану та психічної діяльності, які з часом значно прогресували. Встановлені у ОСОБА_8 порушення психіки, а саме емоційно-вольової сфери, функцій сприйняття та мислення, мне стичної сфери, свідомості, сукупність яких в повній мірі могли впливати, і скоріше всього впливали на її поведінку, а також на оцінку свого стану та дій оточуючих. Оцінка ступеня порушень психіки у ОСОБА_8 та його вплив на поведінку і діяльність є компетенцією фахівців судово-психіатричної, або судово-психологічної експертизи.

Крім того, позивачем надано до суду консультативне заключення від 21 серпня 2017 року №1285/01-35 КЗ «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер», у відповідності до якого зазначено, що можна припустити наявність у ОСОБА_8 в період 2013-2016 роки прогресуючих порушень психіки, а саме емоційно-вольової сфери, функцій сприйняття та мислення, свідомості, мне стичної сфери, сукупність яких в певній мірі могли впливати на її поведінку, оцінку свого стану та дій оточуючих.

Зазначені висновок спеціаліста та консультативне заключення ґрунтується на показах ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 та медичній амбулаторній карті ОСОБА_8

Відповідно до Довідки КЗ «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер» №1845/01-37/1 від 02.11.2017 року повідомлено, що ОСОБА_8, 1936 року народження під наглядом лікаря-психіатра КЗ «ЧОПНД» не перебувала.

В матеріалах справи містяться письмові пояснення свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_12, ОСОБА_15 у відповідності до яких вказані особи відмічали хворобливу поведінку і висловлювання ОСОБА_8

Водночас, в письмових поясненнях ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 та ОСОБА_23 навпаки зазначали про адекватність поведінки ОСОБА_8 та усвідомлення нею своїх дій.

Згідно з вимогами пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення правочину, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Вказане також узгоджується із роз'ясненнями викладеними у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

У цій справі ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 травня 2018 року за клопотанням представника позивача у відповідності до статті 105 ЦПК України було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Черкаської обласної психіатричної лікарні №1 в м. Сміла, Черкаської області (20708, м. Сміла, вул. Павлова, 46).

Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта №279 від 25 липня 2018 року зазначено, що на момент складання 14 жовтня 2014 року заповіту на користь сина ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_5, посвідченого 14.10.2014 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В., ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 страждала на органічний психічний розлад, обумовлений атеросклеротичним та гіпертонічним ураженням судин головного мозку, з вираженими інтелектуально-мнестичними та особистісними розладами на рівні початкової (лазурної) деменції, що позбавляло її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Судом першої інстанції було критично оцінено вказаний висновок експертизи з огляду на те, що експертами не взято до уваги покази свідків, які свідчать про відсутність захворювання померлої ОСОБА_8

Разом з тим, в суд апеляційної інстанції було викликано для дачі пояснень судового експерта Кульбіцького О.В., який проводив вказане експертне дослідження та який по суті питань пояснив наступне.

Судовим експертом пояснено, що ним не було взято до уваги ксерокопії рукописних заяв громадян ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_25, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, які датовані листопадом 2017 року, оскільки вони не були пронумеровані, до справи не були підшиті (не приєднані), не мали вказівки на адресата, якому вони спрямовані і за змістом описували взаємовідносини заявників з ОСОБА_8

Тому, вказаний висновок ґрунтувався на тих матеріалах, які були допустимі та доступні для дослідження експертом.

Колегія суддів зауважує, що відповідачем та її представником не заявлялось клопотання про проведення повторної або додаткової експертизи, в разі виникнення в них сумнівів у правильності та повноті експертного дослідження психічного стану померлої ОСОБА_8

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Частинами 1, 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12 зазначено, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Так, колегія суддів, дослідивши зібрані докази у справі приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, при цьому виходить з того, що пояснення свідків зі сторони позивача і відповідача протирічать одне одному, а тому прийти до однозначного висновку тільки на підставі їх свідчень суд позбавлений можливості. Разом з тим, проведеною в ході розгляду справи експертизою було встановлено наявність психічних та поведінкових розладів у ОСОБА_8 на час складення заповіту та крім того, судово-психіатрична експертиза ґрунтується не лише на показах осіб зі сторони позивача, але і на амбулаторній карті ОСОБА_8 №8/1171, записи в якій ведуться з 1972 року. Одночасно, суд, знову ж таки, звертає увагу, що учасниками справи не заявлялося клопотання, у зв'язку із незгодою з висновком експерта, про проведення додаткової або повторної експертизи у порядку статті 113 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни чудового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленим; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та невідповідності висновків суду обставинам встановленим у справі.

Частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представників ОСОБА_3 - адвокатів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 вересня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним задовольнити.

Визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_8 14 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В., реєстровий № 2071.

Стягнути з ОСОБА_6 судовий збір на користь ОСОБА_3 в сумі 1697, 20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2018 року.

Судді: