Дата документу Справа №
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 332/2810/17

Провадження №22-ц/778/1513/18

Апеляційний суд Запорізької області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В.,Подліянової Г.С.,

за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.

учасники справи:

представник позивача ОСОБА_1; ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2017 року в складі судді Марченко Н.В. в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» про стягнення втрат частини доходу у зв'язку з порушенням строків його виплати та плату за неправомірне користування коштами, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» про стягнення втрат частини доходу у зв'язку з порушенням строків його виплати та плату за неправомірне користування коштами.

В обґрунтування зазначав, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя в справі № 2-1253, яке набуло чинності 11 лютого 2010 року визнане грошове зобов'язання казенного підприємства «Запорізький титано-магнієвий комбінат» перед ОСОБА_1 та ухвалено стягнути заборгованість в сумі 173 070 (сто сімдесят три тисячі сімдесят) гривень 95 копійок.

Грошове зобов'язання виникло з договорів про добровільне заохочення за використання раціоналізаторських пропозицій, а саме договору № 691 від 30.11.2006 року щодо раціоналізаторської пропозиції № 98 та договір № 140 від 29.02.2008 року щодо раціоналізаторської пропозиції № 120, тобто має договірний характер.

Казенне підприємство «Запорізький титано-магнієвий комбінат» в подальшому було перетворене спочатку в державне підприємство «Запорізький титано-магнієвий комбінат», а надалі в товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат», яке є правонаступником усіх прав та зобов'язань.

На підставі заяви позивача та виконавчого листа, виданого 02 березня 2010 року Заводським районним судом м. Запоріжжя, 02 квітня 2010 року було відкрите виконавче провадження.

Станом на 29 вересня 2017 року відповідач не в повному обсязі виконав рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя в справі № 2-1253. Залишок боргу становить 146 878 (сто сорок шість тисяч вісімсот сімдесят вісім) гривень 61 копійка.

Згідно частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі цього позивач просить стягнути на його користь втрати частини доходу у зв'язку з інфляційними процесами в період з 01 липня 2014 року по 30 червня 2017 року в сумі 138 381, 26 грн. та плату за неправомірне користування коштами в період з 01 серпня 2014 року по 01 серпня 2017 року в сумі 13 219, 07 грн., судові витрати в розмірі 1 516, 00 грн.

23 жовтня 2017 року ТОВ «ЗТМК» подало заперечення на позовну заяву, в яких погодилось з розрахунком позивача 3% річних на суму боргу та просило відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовної заяви у розмірі 5 090, 40 грн. в частині стягнення відшкодування втрати частини доходу у зв'язку з інфляційними процесами.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 відшкодування втрати частини доходу у зв'язку з інфляційними процесами в період з 01 липня 2014 року по 30 вересня 2017 року в сумі 133 290, 86 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 плату за неправомірне користування коштами в період з 01 серпня 2014 року по 01 серпня 2017 року в сумі 13 219, 07 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 компенсацію судових витрат в розмірі 1 516, 00 грн.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2018 року заяву ТОВ «ЗТМК»про перегляд заочного рішеннязалишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що оскільки ТОВ «ЗТМК» не в повному обсязі виконало грошове зобов'язання перед ОСОБА_1, то до цих правовідносин підлягає застосуванню ч.2 ст. 625 ЦК України. Суд стягнув з ТОВ «ЗТМК» на користь ОСОБА_1 втрати частини доходу у зв'язку з інфляційними процесами та плату за неправомірне користування коштами в межах строку позовної давності, про застосування якої було зазначено відповідачем в запереченні на позовну заяву.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням ТОВ «ЗТМК»подало апеляційну скаргу,в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права,просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування зазначає, що ні договір по рацпропозиції № 140, ні договір по рацпропозиції № 98 не передбачають стягнення інфляційних втрат та компенсації за користування грошовими коштами. Отже, звернення позивача до суду за стягненням таких сум є безпідставним. Крім того, правовідносини, пов'язані з регулюванням права інтелектуальної власності регулюються главами 35, 41 ЦК України, де не передбачено нарахування будь-яких штрафних санкцій, застосування індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми за невиконання зобов'язань по використанню раціоналізаторської пропозиції.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. В обґрунтування зазначає, що при вирішенні спору районним судом було перевірено наявність обставин, на які посилається позивач, та обставини, на які в своїх запереченнях проти позову посилався апелянт, та досліджено надані сторонами докази. Факт існування між позивачем та апелянтом договорів, виникнення на підставі цих договорів у апелянта грошового зобов'язання перед позивачем, неналежне виконання апелянтом грошового зобов'язання було встановлено судом та не заперечується апелянтом. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносини сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України (а.с. 107-110).

Позивач ОСОБА_1 до суду не з'явився , приймає участь в судовому засіданні через свого представника.

Представник ТОВ «ЗТМК» в судове засідання повторно не з'явився, повідомлений про місце та час розгляду справи згідно із вимогами ст..ст. 128 ,130 ЦПК України ( а..133).

Повторно ТОВ «ЗТМК» подали клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що товариство не має можливості направити повноважного представника, а саме адвоката для участі в судовому засіданні ( а.с.135).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається

З матеріалів справи вбачається, що аналогічне клопотання відповідачем подавалось 27.03.2018 року та розгляд справи, який було призначено на 27.03.2018 року було відкладено.

Колегія суддів ухвалила визнати причину неявки в судове засідання представника ТОВ «ЗТМК» неповажною, оскільки у товариства було достатньо часу для укладення угоди з повноважним представником та забезпечити його участь в судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, враховуючи положення ч.2 ст.. 372 ЦПК України та вищезазначені обставини, вислухавши думку представника позивача, який заперечував проти задоволення клопотання відповідача, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів відхиляє аргументи, викладені в апеляційній скарзі з огляду на наступне.

Встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2009 року, яке набрало законної сили 11 лютого 2010 року стягнуто з КП «ЗТМК» на користь ОСОБА_1 винагороду за використання раціоналізаторських пропозицій №98 та №120 у розмірі 172 820, 95 грн.

Названим судовим рішенням встановлено, що між ОСОБА_1 (співавторами) та КП «ЗТМК» було укладено два договори про добросовісне заохочення за використання раціоналізаторської пропозиції. А саме, договір № 691 від 30.11.2006 р. щодо раціоналізаторської пропозиції № 98 та договір № 140 від 29.02.2008 р. щодо раціоналізаторської пропозиції № 120.

Згідно до умов вищевказаних договорів розділ 4,5,6) Підприємство зобов'язується сплатити Авторам раціоналізаторської пропозиції грошову винагороду за використання раціоналізаторської пропозиції у розмірі, який складає 10% доходу, одержаного від використання раціоналізаторської пропозиції. При цьому винагорода сплачується Авторам за договором № 691 за перший рік використання - не пізніше 5-ти місяців після закінчення першого року використання, за другий рік використання - не пізніше 3-х місяців після закінчення другого року використання та за договором № 140 за перший рік використання - не пізніше 3-х місяців після закінчення першого року використання, за другий рік використання - не пізніше 5-ти місяців після закінчення другого року використання (а.с. 5-9).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі виконавчого листа від 02 березня 2010 року № 2-1253, виданого Заводським районним судом м. Запоріжжя, 02 квітня 2010 року було відкрите виконавче провадження № 18468329 (а.с. 11).

Станом на 04 серпня 2018 року заборгованість за ВП № 18468329 складає 146 878, 61 грн (а.с. 10).

Отже, заборгованість ТОВ «ЗТМК» перед ОСОБА_1, яка виникла на підставі договору № 691 від 30.11.2006 р. щодо раціоналізаторської пропозиції № 98 та договору № 140 від 29.02.2008 р. щодо раціоналізаторської пропозиції № 120 складає 146 878, 61 грн. Зазначена обставина відповідачем не заперечується.

Згідно розрахунку, наданого позивачем, який здійснено в межах строку позовної давності, тобто за період з серпня 2014року по липень 2017 року, заборгованість з урахуванням індексу інфляції становить 136 724 грн. 47коп. та 3% річних за весь час прострочення складає - 13 231 грн. 15 коп. ( а.с.127).

Відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції, було надано розрахунок суми заборгованості з урахуванням інфляційних втрат, яка складає - 133 290 грн. 86 коп. Із визначеним позивачем розміром 3% річних відповідач погодився.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із розрахунку, який було надано відповідачем.

Позивачем судове рішення не оскаржується.

Колегія суддів погоджується з розрахунком заборгованості, який міститься в матеріалах справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положення ч.1 ст. 509 ЦК України, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Цією статтею регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положеньстатті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації(плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

В даній справі грошове зобов'язання виникло на підставі договору № 691 від 30.11.2006 р. щодо раціоналізаторської пропозиції № 98 та договору № 140 від 29.02.2008 р. щодо раціоналізаторської пропозиції № 120, згідно до умов яких, відповідач зобов'язується сплатити ОСОБА_1 грошову винагороду за використання раціоналізаторської пропозиції. Тобто, грошове зобов'язання ТОВ «ЗТМК» перед ОСОБА_1 виникло до ухвалення рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2009 року в справі № 2-1253/2009.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Глава 35 ЦК України «Загальні положення про право інтелектуальної власності» глава 41 ЦК України «Право інтелектуальної власності на раціоналізаторську пропозицію», а також Тимчасове положення про правову охорону об'єктів промислової власності та раціоналізаторських пропозицій в Україні, затверджене указом Президента України від 18.09.1992 року № 479/92 (в чинній частині) не містять виключень щодо застосування ч.2 ст. 625 ЦК України.

Отже, зобов'язання відповідача зі сплати винагороди виникло безпосередньо з актів цивільного законодавства, є грошовим, у разі прострочення такого зобов'язання застосовуються положення ч.2 ст. 625 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про можливість застосування до зазначених правовідносин ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З мотивів, викладених вище, судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюють спеціальні норми, які виключають застосування наслідків, встановлених ст.. 625 ЦК України є неприйнятними.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, з урахуванням вказаних норм, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» залишити без задоволення.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 18 травня 2018 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

Г.С. Подліянова