КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№22-ц/824/804/18 Головуючий у 1 інстанції - Оксюта Т.Г.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача - Панченка М.М.

суддів - Слюсар Т.А., Волошиної В.М.

при секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Солом»янська районна у м.Києві державна адміністрація, про передачу дитини на проживання з батьком,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2, керуючись ч.4 ст.159 СК України, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 і просив ухвалити рішення, яким передати малолітню доньку сторін ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на проживання з батьком.

Позивач послався на те, що відповідачка, на утриманні якої перебуває дитина, ухиляється від виконання судового рішення щодо спілкування позивача з донькою.

Рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року у позові відмовлено/т.1а.с.223-232/.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивач не виконував належним чином свої зобов»язання щодо виплати аліментів на дитину, а також його дії не свідчили, що він прагнув спілкування з дитиною, оскільки на визначені дні та години спілкування з дитиною він з«являвся не регулярно.

У з»язку з цим, ґрунтуючись на нормах міжнародної Конвенції про права дитини та Закону України «Про охорону дитинства» суд дійшов висновку, що позивач, звертаючись до суду з цим позовом переслідує лише свої власні інтереси без врахування інтересів дитини.

В поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також грунтуючись на доводах, викладених у позовній заяві, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про задоволення позову.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров»я, в якому вона проживає.

Як слідує матеріалів справи і таке встановлено судом, сторони по справі позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.04.2010 року до 20.02.2012 року, від спільного проживання у якому мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.4/.

Фактично, у зв»язку з конфліктними відносинами, подружжя припинило спільне проживання ще до народження дитини. Відповідачка виїхала проживати до своєї матері, у квартиру АДРЕСА_1.

При вирішенні спору про розірвання шлюбу, місце проживання дитини не вирішувалось, однак, за погодженням сторін, донька залишилась проживати з матір»ю /а.с.60/.

Позивач ОСОБА_2 проживає у АДРЕСА_2 зі своїми батьками.

Відповідно до заяви позивача, розпорядженням Солом»янської районної державної адміністрації від 26.08.2011 року встановлений регламент побачень позивача з донькою ОСОБА_3, а саме, кожного понеділка та неділі з 16.00 год. до 18.00 год.

Рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 11.09.2012 року змінено спосіб спілкування батька з донькою, відповідно до якого, спілкування батька з дитиною здійснюється в присутності матері, першої та третьою суботи кожного місяця з 16.00 год. до 19.00 год.; друга та четверта неділя кожного місяця з 16.00 год. до 19.00 год. /а.с.5-6/.

Додатковим рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 29.11.2012 року зобов»язано ОСОБА_4 усунути перешкоди позивачу ОСОБА_2 спілкування з малолітньою донькою /а.с.7/.

Третя особа Служба у справах дітей Солом»янської районної у м.Києві державної адміністрації на запит суду першої інстанції з приводу спірних правовідносин, що виникли між сторонами, надіслала на адресу лист від 22.02.2018 року за №108-2725, відповідно до якого конкретної думки щодо передачі дитини на виховання позивачу - не висловила, а лише просила вирішити спір в інтересах дитини /а.с.104-106/.

Оскільки, як стверджує позивач, відповідачкою не виконується визначений судом порядок його спілкування з дитиною, він звернувся до суду з цим позовом, та просив визначити місце проживання дитини - з ним, на підставі ст.159 СК України

Так, відповідно до ч.4 ст.159 СК України у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

Незважаючи на те, що має місце рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 11.09.2012 року, яким визначено спосіб спілкування батька з донькою, а також мало місце перешкоджання матері дитини на спілкування батька з дитиною, колегія суддів, відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги, виходить з того, що вище зазначеною нормою передбачено не в імперативній формі передача дитини іншому з батьків, а лише зазначено, що суд може передати дитину.

Тобто, із аналізу зазначеної норми при вирішенні цього спору суд повинен врахувати всі об»єктивні обставини, на підставі яких суд мав би можливість дійти законного висновку у вирішенні заявлених позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з наступного.

Так, починаючи з серпня 2011 року по січень 20102 року позивач не звертався зі скаргами до служби у справах дітей щодо перешкоджання відповідачкою йому можливості спілкування з дитиною, відповідно до порядку, визначеному службою у справах дітей Солом»янської райдержадміністрації м.Києва, що свідчить про те, що позивач не прагнув до спілкування з дитиною.

Із пояснень відповідачки та згідно актів від 07.06.2017 року, 12.05.2017 року затверджених ЖЕД-903, комунально-житловим органом за місцем проживання матері з дитиною, встановлено, що позивач - батько дитини з часу народження дитини декілька разів з»являвся за місцем проживання дитини, вчиняв сварки, принижував та ображав матір дитини, погрожував фізичною розправою.

Колегія суддів вважає, що в результаті неприязних та конфліктних відносин сторін, у дівчинки ОСОБА_3 виникали психологічні травми, у зв»язку з чим, з дитиною неодноразово працював невропатолог.

Дитина перенесла психологічну травму, після чого малолітня ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 проходила лікування у невролога,що підтверджується записами у медичній картці дитини /а.с.88-89,90-92, 96-98,99/.

Відповідно до психологічного висновку №1127 від 31.03.2014 року Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охмадит» у малолітньої ОСОБА_3 має місце неврозоподібний стан, пов»язаний з хронічним стресом.

Згідно виписки з медичної картки дитини від 27.01.2017 року малолітня ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у період з 01.07.2017 року по 11.07.2017 року в дитячій клінічній лікарні №3 /а.с.164/.

Колегія суддів погоджується з доводами позивачки, що хворобливий стан дитини пов»язаний саме з конфліктними відносинами її батьків.

Так, колегія суддів бере до уваги доводи позивача в тій частині, що відповідачка постійно чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, однак, як встановлено судом, ці дії матері дитини були викликані лише бажанням зберегти здоров»я дитини, не допускати у дитини нервових стресів.

При цьому,батько дитини ОСОБА_2 не вживав будь-яких заходів для порозуміння та добровільного погодження спірного питання з відповідачкою - матір»ю дитини ОСОБА_4.

Колегія суддів, враховує те, що доньці сторін ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, значно комфортніше перебування на вихованні з матір'ю аніж з батьком, тим більше у віці, коли починає формуватись фізіологія і психологія жіночої статі.

При цьому, позивач, вимагаючи передати на виховання йому доньки, не навів суду доказів негативного впливу матері на фізичне здоров»я дитини та її психіку.

Дійшовши висновку про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів враховує те, що відповідачка проживає зі своєю матір»ю, бабусею ОСОБА_3, що є сприятливим фактором у вихованні дівчинки і контролю за її поведінкою, в той час, як позивач працює водієм, що не сприяє постійному нагляду за дитиною та її вихованню.

Також колегія суддів враховує те, що дитина у восьмирічному віці є майже сформованою особистістю зі своїми звичками, природніми нахилами, що склались у звичному їй оточенні, при цьому, у разі передачі її на постійне утримання батьком і переходом на проживання у іншу сім»ю негативно вплине на її психічний і нервовий стан з непередбачуваними наслідками.

Позивач ОСОБА_2 ухилився від пояснень, у зв»язку з чим у нього в період часу з 13.10.2011 року по лютий 2013 року існувала заборгованість по аліментам на утримання дитини, які він повинен був виплачувати на користь матері дитини відповідно до рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 11.09.2012 року у розмірі ? частини з усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 13.10.21011 року до повноліття дитини/а.с.49/.

Крім того, відповідно до інформації ДВС Дарницького району м.Києва станом на 01.01.2018 року за позивачем мала місце заборгованість по аліментах 80.020 грн. /а.с.118-119/.

Відхиляючи апеляційну скаргу, колегія суддів також враховує, що у Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованою Україною 27.01.1991 року, що є основним документом, який визначає правові стандарти у сфері захисту прав дітей, зазначено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку у атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не може, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір»ю.

За таких обставин, колегія суддів ухвалюючи рішення, враховує також вік дитини (8 років) і те, що між дитиною та матір»ю в ранньому віці існує тісний зв»язок, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини.

В ході розгляду справи позивачем не надано доказів наявності виключних обставин, які могли би бути підставою для розлучення доньки з матір»ю.

Як слідує із матеріалів справи, дитина ОСОБА_3 належним чином виховується та доглядається матір»ю.

Так, згідно довідки із навчального закладу слідує, що дитина навчається у другому класі ліцею №144 м.Кива, що по пр.Лобановського №6 у м.Києві, відвідує освітній гурток, навчання в якому оплачується матір»ю. Дівчинка завжди охайна, має все необхідне для навчання. До ліцею ОСОБА_3 приводить і забирає мама або бабуся. Навчається дівчинка добре. Активна на уроках, гарно читає, каліграфічно пише, має математичні здібності, старанна, відвідує гуртки. Батько дитини ОСОБА_2 навчанням, поведінкою дитини не цікавився, до ліцею не приходив /а.с.74/.

Враховуючи встановлені судом обставини, а також те, що фактично мати дитини відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні не заперечувала проти спілкування батька дитини з донькою, а вимагає при цьому лише відповідної поведінки батька і його розуміння не зашкодити здоров»ю дитини, без створення конфліктних ситуацій, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду постановлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.374, 375, 376, 381-384,390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 15 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді