Справа № 130/3020/17
Провадження № 22-ц/772/1104/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 рокуСправа № 130/3020/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання: Сніжко О.А.,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Вінниці цивільну справу №130/3020/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 березня 2018 року, яке ухвалене суддею Шепель К.А. в приміщенні Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області в порядку спрощеного провадження,

в с т а н о в и в :

В грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що сторони перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2013 року. Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_1, працездатна, працює, отримує аліменти. Пенсія позивача, розмір якої після сплати аліментів відповідачу складає 1074 грн. є єдиним джерелом його існування. З 01 січня 2018 року прожитковий мінімум для непрацездатних осіб складає 1373 грн. та для забезпечення його прожиткового мінімуму не вистачає 300 грн. Просить на піставі ст. 75 СК України стягнути з ОСОБА_4 на свою користь аліменти в розмірі 300 грн.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 березня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 березня 2018 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

У зв'язку з розглядом справи в порядку ст. 369 ЦПК України учасники справи в судове засідання не викликалися та не повідомлялись про дату розгляду справи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи у задоволені позову до ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з копією паспорта, позивач ОСОБА_3 народився 13 серпня 1948 року, зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1992 року (а.с.2).

ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії IV-БК №366782 перебували у шлюбі з 19 травня 1990 року, який розірвано рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2013 року (а.с.3-5).

Згідно довідки Пенсійного фонду України №5690/02-3-25 від 19 грудня 2017 року, ОСОБА_4 отримує аліменти на двох дітей з пенсіонера ОСОБА_3 у розмірі 533,10 грн. щомісячно (а.с.8).

Як вбачається з копії акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 26 травня 2017 року, ОСОБА_3 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3. Житловий будинок, господарські споруди знаходяться в задовільному стані, в господарстві худоба та птиця відсутні. Джерелом існування є пенсія (а.с.9).

Відповідно до довідки Пенсійного фонду України №5689/02-3-25 від 19 грудня 2017 року, ОСОБА_3 досяг непрацездатного віку та отримує дохід у вигляді пенсії у розмірі 1034 грн щомісячно, з якої вираховуються аліменти (а.с.10).

За положеннями частини другої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Згідно із частинами третьої, четвертою статті 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частинами першою та другою статті 76 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, правильно виходив із того, що право другого із подружжя (колишнього подружжя) на утримання встановлюється не в силу закону, а згідно з рішенням суду, однак позивач не надав доказів того, що інший із подружжя ОСОБА_4 має можливість надавати йому матеріальну допомогу.

Крім того, згідно рішення Апеляційного суду Вінницької області від 03 грудня 2015 року стягнуто із сина ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, аліменти на його утримання в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісяця, починаючи з 10 серпня 2015 року і до припинення такого права (а.с.28-29).

Як вбачається з рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 06 січня 2017 року, на користь позивача ОСОБА_3 стягнуто із сина ОСОБА_5 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання батька у розмірі 1861 грн. (а.с.47).

При цьому, колегія суддів бере до уваги також ту обставину, що розмір аліментів, який стягувався з позивача на утримання старшого сина та дочки рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 04 травня 2016 року зменшено з 1/3 частини доходів позивача до 1/6 частини доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у звязку з досягненням старшим сином позивача повноліття.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 липня 2016 року (справа №130/969/16-ц), в частині відмови у стягненні аліментів з ОСОБА_4 на утримання ОСОБА_3 залишеного без змін рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 03 серпня 2016 року (а.с.30-34), відповідач ОСОБА_4 має ряд захворювань, потребує постійного лікування, а розмір її заробітної плати становить 1559 грн.

Також, обставини щодо захворювання відповідача ОСОБА_4, якій рекомендоване постійне стаціонарне та амбулаторне лікування, встановлені судовими рішеннями (справа №130/3233/15-ц), а саме: заочним рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13 січня 2016 року, яким відмовлено в задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання після розірвання шлюбу, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 26 лютого 2016 року, та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2016 року (а.с.35-36).

Отже, зазначені обставини свідчать про те, що позивачем не доведено наявність підстав, передбачених ст.ст.75, 76 СК України, право одного з подружжя на утримання (аліменти) іншим з подружжя після розірвання шлюбу.

Доводи позивача про те, що відповідач має довести можливість або неможливість надавати йому допомогу, є помилковими, оскільки відповідно до вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, однак позивач не надав суду доказів, що відповідач ОСОБА_4 має можливість надавати матеріальну допомогу.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що хоча ОСОБА_3 у зв'язку з невеликим розміром пенсії дійсно потребує матеріальної допомоги, проте ним не надано жодних доказів того, що ОСОБА_4 має можливість надавати матеріальну допомогу у заявленому розмірі, оскільки як встановлено судом остання, отримує незначну заробітну плату та страждає на ряд захворювань, їй рекомендоване постійне стаціонарне та амбулаторне лікування, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Також, колегія суддів звертає увагу, що вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 жовтня 2017 року, ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченому ч.1 ст.125 КК України, обрано йому покарання у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 510 грн. (а.с.42-45).

Вироком встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 26 лютого 2016 року, близько 15-20 год., перебуваючи за місцем свого проживання, на ґрунті виниклого конфлікту зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_4 та сином ОСОБА_5, з метою заподіяння їм тілесних ушкоджень, умисно здійснив один постріл з належного йому газового пістолета моделі «SUPER-PP» в ліву частину обличчя ОСОБА_4, внаслідок чого вона впала на крісло, ударившись потилицею об спинку. Почувши постріл, ОСОБА_5 з метою припинення неправомірних дій обвинуваченого кидав у нього різними предметами, впав на підлогу спиною, а обвинувачений ОСОБА_3, продовжуючи свої протиправні дії, здійснив два постріли з вказаного газового пістолета в ділянку шиї ОСОБА_5

Своїми діями обвинувачений ОСОБА_3 заподіяв ОСОБА_4 легкі тілесні ушкодження у виді термохімічного опіку обличчя 1 ступеню, яке могло виникнути при пострілі з газового пістолета.

Своїми діями обвинувачений ОСОБА_3 заподіяв ОСОБА_5 легкі тілесні ушкодження у виді термохімічного опіку передньої поверхні шиї, яке могло виникнути при пострілі з газового пістолета.

Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги необґрунтовані, а тому відсутні підстави для його скасування.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 травня 2018 року.

Головуючий: підпис ОСОБА_2

Судді: підписи ОСОБА_6

ОСОБА_7

Згідно з оригіналом: ОСОБА_2