ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/531/18 Справа № 182/4796/17 Суддя у 1-й інстанції - Кобилянська-Шаховал І.О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргоювідповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року, яке ухвалене суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у м.Нікополі, повний текст судового складено 22 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі -АТ КБ«ПриватБанк», оскільки банк змінив назву) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, 19.12.2007 відповідач отримала, відповідно до договору №б/н, кредит у розмірі 8 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 %. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам складає між нею та банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. У зв'язку з тим, що відповідач зобов»язання за вказаним договором належним чином не виконала, станом на 31.07.2017 має заборгованість в сумі 58 515 грн. 26 коп., що складається з: - 7 415, 29 грн. заборгованість по кредиту; - 44 887, 34 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;- 2950, 00 грн. заборгованість за пенею та комісією; - 500, 00 грн. штраф (фіксована частина); - 2 762, 63 грн. штраф (процентна складова);

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 рокупозовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість по кредиту в сумі 21043 грн. 21 коп. (яка складається з: 7 415, 29 грн. заборгованість по кредиту; 7 415, 29 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 950, 00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500, 00 грн. штраф (фіксована частина); 2 762, 63 грн. штраф (процентна складова) та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600 грн. 00 коп., а всього - 22643 грн. 21 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність рішення суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема вказує на те, що наявна в матеріалах справи копія заяви позичальника від 19 грудня 2007 року не є належним і допустимим доказом у справі, оскільки з тексту заяви неможливо розібрати, що саме передбачено умовами договору, тобто текст нечитабельний і з нього неможливо встановити та оцінити певні факти, які є предметом судового спору. Окрім того звертає увагу на те, що Умови та правила надання банківських послуг, а також Правила користування платіжною карткою , які є складовими договору підписані лише головою правління банку Дубілетом А.В. і не підписані нею, що суперечить вимогам ч.2 ст.207 ЦК України. Зазначає, що із вказаних Умов та Правил не вбачається чи вони були чинні і незмінні на час укладання обома сторонами кредитного договору чи були змінені банком у односторонньому порядку без погодження з другою стороною, а за таких обставин вважає, ці докази не можуть бути належними і допустимими доказами, які б підтверджували, що саме ці документи були надані їй для ознайомлення. Стверджує, що позивачем не надано суду безспірних доказів, що між нею і банком було укладено договір про надання банківських послуг.

Акцентує увагу на тому, що в рішенні суду, у позовній заяві, вказано, що кредитний ліміт становить 8000 грн., тоді, як в копії заяви позичальника, ліміт становить 500 грн. Вказує, що суд не встановив в які періоди, наскільки і з якої підстави був збільшений кредитний ліміт, оскільки сума заборгованості в десятки разів його перевищує, а надані до позову матеріали не містять такої інформації.. Стосовно процентної ставки зазначає, що згідно інформації, що міститься у розрахунку банку видно, що процентна ставка за кредитом неодноразово змінювалась. Вказує, що у рішенні суду та в позову є посилання на сплату комісії, тоді, як у копії заяви позичальника зазначено, що комісія дорівнює 0%, тобто фактично відсутня. Також зазначає, що з копії заяви позичальника неможливо встановити чи передбачені штрафні санкції, вважає, що пролонгація договору банком не проводилась, однак суд не врахував цього, при цьому банк застосував непогоджені договором умови про кредитний ліміт, відсоткові ставки, комісії та штрафні санкції, внаслідок чого нарахував значно завищену заборгованість, частину якої стягнув суд. Відповідач, посилаючись на норми статей 631, 1054, 1049, 536, 1048 ЦК України вважає, що суд повинен був визначити наступні істотні умови: кредитний ліміт - 500 грн., проценти - 3% на суму заборгованості в місяць, або 36% річних, та строк дії договору з 19.12.2007 по 21.08.2017 ( від початку підписання договору до пред'явлення позовної заяви до суду), що інші умови про стягнення штрафів, комісії та пені не мали бути застосовані, оскільки не були погоджені. Наводячи свої арифметичні розрахунки вказує, що максимальна сума заборгованості становить 2240,99 грн., яка складається із заборгованості за основним зобов'язанням - 500 грн. та заборгованості за процентами за період прострочення з 19.12.2007 по 21.08.1017 - 1740,99 грн.

Окрім того, відповідач зазначає, що при повному арифметичному складенні показників суми погашення за кредитом за весь період, починаючи з 19.12.2007 по 31.07.2017 вони становлять 36582,45 грн., при співставленні сум заборгованості і коштів що пішли на погашення заборгованості при відніманні вказаних сум, залишок складає 34341,46 ( 36582,45-2240,99 =34341,41). Вказує, що повна сплата за основним зобов'язанням та процентами, як випливає із показників суми погашення за наданим кредитом та вимог ст..1049 ЦК України фактично могла відбутися ще 17.11.2009, тому жодної заборгованості перед банком та пов'язаного із нею права вимоги існувати не могло, тому висновок суду, що відповідач має заборгованість в розмірі 58515,26 не відповідає дійсним обставинам справи.

Відповідач наголошує на тому, що оскільки позивачем не було надано суду первинних бухгалтерських документів щодо видачі кредити та його погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, квитанції та ін..), а ні на підставах них оформленого зведеного бухгалтерського документу (виписка з особового рахунку), суд не мав підстав вважати та встановлювати, що розмір заборгованості, зазначений у розрахунку банку, є дійсним та правильним.

Також, вказує на те, що позивачем були надані ксерокопії її паспорту, які банк міг отримати лише за умови та під час оформлення заяви позичальника містять значну розбіжність у часі від дата укладення договору - 19.12.2007 та дата видачі її паспорту - 29.03.2011 р., що на її думку викликає обґрунтовані сумніви у достовірності наданих позивачем доказів.

Відповідач вважає, що копія довіреності наданої суду представником позивача ОСОБА_3 не була посвідчена належним чином, тому на її думку позовна заява не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Від відповідача ОСОБА_1 надійшла письмова заява в якій вона просить здійснити апеляційний розгляд без її участі, підтримує вимоги апеляційної скарги у повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.112 ).

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тому правильність висновків суду першої інстанції поза межами апеляційної скарги, колегією суддів не перевіряються.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 19.12.2007 відповідач отримала, відповідно до договору №б/н, кредит у розмірі 8 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36, 00 % (а.с.6-12).

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам складає між нею та банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві.

У зв'язку з тим, що відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, станом на 31.07.2017 має заборгованість в сумі 58 515 грн. 26 коп., яка складається з: - 7 415, 29 грн. заборгованість по кредиту; - 44 887, 34 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 2 950, 00 грн. заборгованість за пенею та комісією; - 500, 00 грн. штраф (фіксована частина); - 2 762, 63 грн. (процентна складова) (а.с.4-5).

Суд першої інстанції, частково, задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк»дійшов висновку що відповідачем не виконувались зобов'язання належним чином за укладеним кредитним договором, у зв'язку із чим виникла заборгованість, однак, оскільки

позивач сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, не вживаючи заходів щодо їх зменшення, дійшов висновку про необхідність зниження розміру заборгованості по процентам за користування кредитом до розміру заборгованості за кредитом.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Між сторонами виникли правовідносини стосовно виконання відповідачем умов укладеного кредитного договору.

У спорі, пов'язаному із стягненням заборгованості за кредитним договором підлягають встановленню обставини, як наявності між сторонами договірних правовідносин, так і невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань та їх розмір.

За змістом ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема ст.559 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

В абз. 1, 2 п.17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601 , 604-609 ЦК України.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

З оригіналу заяви позичальника, наданої суду апеляційної інстанції позивачем згідно ухвали суду від 04.06.2018 ( а.с.87) видно, що сторони, тобто банк і відповідач ОСОБА_1, домовились, що між ними укладено кредитно-заставний договір на суму 6982 грн., строком на 24 місяці з дати укладання 19.12.2007 до 19 грудня 2009 року, окрім того, цим договором встановлено кредитний ліміт у сумі - 500 грн., з базовою процентною ставкою за кредитом у розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості (а.с.96- зворот).

Свою згоду на надання споживчого кредити ОСОБА_1 підтвердила своїм особистим підписом, який проставлено нею у двох місцях заяви позичальника, перший підпис щодо її згоди із запропонованими Приватбанком умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, другий підпис про отримання нею 19 грудня 2007 року кредитної картки НОМЕР_1 (а.с.96 - зворот оригіналу заяви позичальника).

З розрахунку - фактури №ФМ-5043 від 19 грудня 2007 року та видаткової накладної №ФМ-4004 від 19 грудня 2007 року, наданих позивачем, вбачається, що ОСОБА_1 у магазині «ДПФ FOXMART придбала комп'ютерну техніку на суму 6982 грн. (а.с.102-103), на цю ж суму сторонами було укладено споживчий кредит.

Отже, в даному випадку суд встановив, що уклавши з позивачем договір про надання кредиту, необхідного на придбання майна, ОСОБА_1 досягла своєї мети, тобто в результаті цієї угоди настали реальні правові наслідки - Банк передав кошти на купівлюкомп'ютерної техніки, а ОСОБА_1 отримавши кошти, придбала необхідні їй речі.

Таким чином, наявність підписаного обома сторонами кредитного договору, свідчить про те, що його учасники бажали укласти зазначений договір та розуміли його, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі.

Оригіналом заяви позичальника встановлено, що ОСОБА_1 підписала кредитний договір без № від 19 грудня 2007 року, а це є підтвердженням факту ознайомлення з усіма істотними умовами підписаного договору, який укладено за принципом свободи волевиявлення сторін, у зв'язку із чим доводи апелянта, що позивачем не надано суду безспірних доказів, що між нею і банком було укладено договір про надання банківських послуг колегія суддів не може прийняти до уваги.

Окрім того, підписавши договір, сторони визначили взаємні права та обв'язки, погодили термін виконання зобов'язань, тобто досягли усіх істотних умов договору.

Так, із заяви позичальника вбачається, що умовами договору встановлена сплата за користування кредитом відсотків у розмірі 0,42% на місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 223,42 грн. в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам строки. Погашення заборгованості здійснюється позичальником: щомісяця в період сплати з 05 по 10 число кожного місяця у сумі-530,07 грн., яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами. При порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір, якої зазначений у п.5.1 Умов за кожний день просрочки. Відсоткова ставка за кредитом може змінюватися в залежності від змін облікової ставки НБУ чи в інших випадках, відповідно до п.3.3 Умов (а.с.96- зворот).

Відповідно до п.3.3. Умов і правил надання банківських послуг - підписання договору є прямою і беззаперечною згодою держателя платіжної картки щодо прийняття любого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, а згідно п.п.3.2 Умов - клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється по рішенню банка і клієнт дає право банку в любий момент змінити ( зменшити чи збільшити) кредитний ліміт (а.с.8).

У п.6.5 Умов встановлено, що клієнт повинен сплачувати заборгованість за кредитом, відсоткам за його використання, за перевитрату платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, встановлених договором, а відповідно до п.8.6 Умов - за порушенням клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову (а.с.10).

Із розрахунку заборгованості за договором №б/н від 19.12.2007, укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 видно, що останній раз вона сплачувала заборгованість 27 січня 2015 року у розмірі 400 грн. (а.с.5), однак в суд із позовом банк звернувся лише у вересні 2017 року, тобто через 2 роки 8 місяців, що на думку суду свідчить про умисне сприяння збільшенню розміру збитків завданих порушенням зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.616 ЦК України, суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, не вживаючи заходів щодо їх зменшення, оскільки за захистом своїх порушених прав, позивач після припинення відповідачем виконання зобов'язань по кредитному договору звернувся до суду через 2 роки 8 місяців, тобто майже в межах закінчення строку позовної давності.

Колегія суддів відхиляє інші доводи апелянта, оскільки, по-перше, матеріали справи містять всі необхідні належні, достовірні та допустимі у відповідності до вимог ст.76-80 ЦПК України докази в підтвердження неналежного виконання ОСОБА_1 взятих на себе кредитних зобов'язань від відповідальності за неможливість виконання яких боржник не звільняється (ст.526 ЦК України), а, по-друге, частково задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» судом першої інстанції було враховано, що позивач сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, не вживаючи заходів щодо їх зменшення.

Вказані обставини підтверджені наявними в матеріалах справи доказами, які апелянтом спростовані не були, своїм правом на призначення по справі відповідної експертизи щодо встановлення невідповідності розрахунків заборгованості нормам діючого законодавства ОСОБА_1 також не скористався.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що надані до позову позивачем ксерокопії її паспорту містять значну розбіжність у часі від дати укладення договору - 19.12.2007 та дати видачі їй паспорту - 29.03.2011 р., то колія суддів їх не сприймає, з огляду на наступне.

На виконання ухвали суду апеляційної інстанції від 04.06.2018, позивачем була надана завірена 19.12.20107 особисто ОСОБА_1 копія її паспорту, з якої вбачається, що паспорт ОСОБА_1 був виданий Нікопольським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 05 грудня 1996 року (а.с.97), окрім того, ця ж інформація вбачається і з ксерокопії паспорта наданої позивачем при поданні позовної заяви (а.с.13).

Доводи відповідача, що копія довіреності наданої суду представником позивача ОСОБА_3 не була посвідчена належним чином, тому позовна заява не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України, не можуть буті прийняти до уваги.

З матеріалів справи видно, що позовна заява була подана позивачем безпосередньо до суду першої інстанції 06 вересня 2017 року, що підтверджено штампом вхідної кореспонденції суду (а.с.2).

Відповідно до п.2.3 «Про затвердження Інструкції з діловодства в місцевому загальному суді» прийняття судових справ і вхідної кореспонденції від кур'єра (кур'єром) здійснюється за пред'явлення документа, що посвідчує його особу та належність до організації-відправника (одержувача). У разі відсутності такого документа судові справи, кореспонденція від нього (ним) не приймаються. Приймання кореспонденції від особи здійснюється після пред'явлення нею документа, що посвідчує особу.

Наведене свідчить про те, що при прийнятті позовної заяви працівником апарату суду були перевірені повноваження представника який приніс позовну заяву.

Отже, зі змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції та матеріалів справи, а також наданого позивачем оригіналу заяви позичальника вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені у ній доводи не підтверджені належними та допустимими доказами у справі, а тому не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції.

Приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, не встановлено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального права, а тому відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: