Справа № 489/6025/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/132/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 листопада 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене у приміщенні Ленінського районного суду м. Миколаєва 10 липня 2018 року, о 15 годині 25 годині, під головуванням судді Рум'янцевої Н.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином,

у с т а н о в и л а :

14 грудня 2017 року ОСОБА_2 пред'явила зазначений позов до ОСОБА_4, який обґрунтовувала наступним.

Вона є власником автомобіля «FORD FOCUS», 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1, а відповідач - автомобіля «ЗАЗ VIDA», державний номер НОМЕР_2.

01 серпня 2017 року, приблизно о 08:20 годині, відповідач ОСОБА_4, керуючи належним йому автомобілем, по проїжджій частині вул. Квітневої в м. Миколаєві, зі сторони вул. Горохіської, в напрямку перехрестя вул. 9 Лінії, проявивши неуважність,не вжив усіх заходів щодо зменшення швидкості руху аж до повної зупинки перед початком перетину проїжджої частини вул. 9 Лінія, не надав перевагу в русі автомобілю «FORD FOCUS», державний номер НОМЕР_1, під керуванням позивача, яка рухалася з права та проїжджала вказане перехрестя, не обрав безпечну швидкість та своєчасно не вжив заходів щодо уникнення аварійної ситуації, допустив зіткнення керованого ним автомобіля з автомобілем позивача, чим порушив вимоги п.п.2.3 «б», 12.1, 12.3, 16.12 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів № 1306 від 10.10.2001 р., результатом чого стали механічні пошкодження обох транспортних засобів.

В результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, крім пошкодження автомобіля, неповнолітньому онуку позивача, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, спричинені тілесні ушкодження, середнього ступеню тяжкості, у вигляді двобічного перелому нижньої щелепи.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2017 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, визнано винним у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 1 року обмеження волі без позбавлення права керувати транспортним засобом та, на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію 2016 році» від 22.12.2016 р., звільнено від відбування призначеного судом покарання.

Відповідно до звіту незалежної оцінки колісного транспортного засобу № 156/09/2017, проведеної на замовлення ОСОБА_2, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу становить 331 302 гривень 07 копійок, з урахуванням зносу автомобіля - 115 938 гривень 69 копійок, та зазначено ринкову вартість такого автомобіля, що становить 150 675 гривень.

Посилаючись на виписані обставини та небажання відповідача відшкодовувати шкоду добровільно, ОСОБА_2 просила стягнути з нього на свою користь 155 341 гривень матеріальних збитків, які складаються з:

-3 666 гривень - витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП;

-2 000 гривень - оплата за проведення оцінки (розміру) збитків внаслідок ушкодження транспортного засобу;

-150 675 гривень - сума матеріальних збитків відповідно до оцінки спеціаліста.

Відповідач ОСОБА_4 проти позову заперечував, вказавши про те, що звіт про оцінку пошкоджень транспортного засобу, не можна брати до уваги як доказ, оскільки сума відновлювального ремонту у ньому значно завищена, до того ж, огляд транспортного засобу був проведений з порушенням методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. Його не було повідомлено про дату проведення оцінки та не ознайомлено із звітом. Крім того, висновок щодо ремонтної калькуляції виконано експертом незаконно, оскільки він, використовуючи програму ТОВ «Аудатекс Україна», не являється її ліцензованим користувачем.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєвавід 10 липня 2018 року позов задоволено повністю, з відповідача на користь позивача стягнуто 155 341 гривню на відшкодування матеріальних збитків.

ОСОБА_4, діючи через свого представника ОСОБА_5, подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Скаргу обґрунтував невідповідністю висновків суду обставинам справи, положенням чинного цивільно-процесуального законодавства.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення змінити, прийнявши постанову, оскільки районний суд не у повній мірі оцінив дійсні обставини спору, що мали значення для вірного вирішення справи, і ухвалив не у повній мірі законне та обґрунтоване рішення.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що, відшкодуванню підлягають грошові кошти, відповідно до звіту про оцінку вартості (розміру) збитків внаслідок ушкодження колісного транспортного засобу, і відшкодувати їх повинна винна особа.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо результату вирішення справи, крім розміру відшкодування, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

При цьому, вирішуючи спори даної категорії, суди повинні беззастережно дотримуватися вимог цивільно-процесуального закону, зокрема, ст. ст. 12,78,81,263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі".

Згідно них, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77-78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Оскаржене рішення районного суду не у повній мірі відповідає виписаному.

В силу статей 23, 1166, 1187 ЦК України, пунктів 4-6, 14-15 Постанова ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід мати на увазі, що шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

При цьому, положення статті 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

При визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

У разі якщо на час виконання рішення суду про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти зросли ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких було присуджено відшкодування, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після зростання цін і тарифів.

Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.

Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, які складаються з судового збору; витрат на правову допомогу; витрат, пов'язаних із проведенням судових експертиз та залученням спеціалістів.

Саме наведеним і слід було керуватися районному суду прим вирішенні даного позову.

Так, судом 1 інстанції встановлено, що в дорожній пригоді відповідачем пошкоджено автомобіль позивача, 2003 року випуску (а.с. - 3-5).

Згідно звіту суб'єкта оціночної діяльності (а.с. 8-11 зв.), дійсна ринкова вартість автомобіля позивача до пошкодження становила 150 675 гривень, а після пошкодження - 34 736 гривень 69 копійок. Вартість відновлювального ремонту оцінена у 331 302 гривні 07 копійок, тобто, значно більше ринкової вартості автомобіля. При цьому, крім названої оцінки оцінщиком застосовано таке поняття, як вартість відновлювального ремонту, з врахуванням зносу КТС, що не несе на собі змістовного навантаження в сенсі відшкодування збитків.

При цьому, ігнорувати фізичний знос автомобіля, а він становить 70 %, при встановленні розміру шкоди було б неправильним.

Відповідач заперечував і бажав підтвердити розмір шкоди, визначений звітом, експертним висновком, проте ні у нього, ні у суду такої можливості не було, оскільки позивач, з власної ініціативи та до вирішення спору, відчужила автомобіль.

З тих же підстав, позбавлений такої можливості і апеляційний суд.

Зазначені вище факти роблять висновки районного суду щодо розміру шкоди, такими, що їх не можна вважати підтвердженими належними та допустимими доказами, а спір - вирішеним у законний спосіб захисту.

Проте, таке не може бути законною перешкодою для захисту постраждалої сторони.

Колегія вважає, що враховуючи визначену оцінщиком дійсну ринкову вартість пошкодженого автомобіля позивача, його фізичний знос та визнаний стороною відповідача розмір шкоди, з відповідача на користь позивача слід стягнути 55 385 гривень на відшкодування збитків, з яких:

-2 710 гривень - витрат на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП;

-2 000 гривень витрат на оплату оцінки розміру збитків;

-50 675 гривень - визнаного відповідачем, як доведеного розміру збитків, завданих пошкодженням автомобіля.

Іншого сторона позивача належними та допустимими доказами не довела, хоча за процесуальним законом, то є її обов'язком.

Крім того, у зв'язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору при пред'явлені позову, то з ОСОБА_4 слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 434 гривні 95 копійки, які підлягали стягненню на користь держави у суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану в інтересах ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від10 липня 2018 року, в частині розміру шкоди, яка підлягає до стягнення змінити та прийняти в цій частині нову постанову.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 :

-2 710 гривень - витрат на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП;

-2 000 гривень витрат на оплату оцінки розміру збитків;

-50 675 гривень - що становить ринкову вартістю автомобілю, а всього до стягнення - 55 385 гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 434 гривні 95 копійки, які підлягали стягненню на користь держави у суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І.Галущенко

Т.В. Серебрякова

____________________________________________________

Повний текст постанови складено 20 листопада 2018 року.