Номер провадження: 22-ц/785/4312/18
Номер справи місцевого суду: 2/1522/8031/11
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Калараша А.А., Заїкіна А.П.

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 14 грудня 2017 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року начальник Першого Приморського ВДВС м.Одеси ГТУЮ в Одеській області звернувся до Приморського районного суду м.Одеси із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2.

Заявник мотивує вимоги тим, що у відділі на виконанні знаходиться виконавчий лист №2/1522/8031/11, виданий 28 лютого 2014 року Приморським районним судом м.Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Марфін банк» боргу у розмірі 119 235,25 доларів США, 423 644,34 гривень. У звязку з тим, що боржник не здійснює дій щодо погашення заборгованості, заявник просить обмежити його у праві виїзду за межі держави.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 14 грудня 2017 року подання Першого Приморського ВДВС м.Одеси ГТУЮ в Одеській області задоволено. Тимчасово обмежено ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання забовязань за виконавчим листом № 2/1522/8031/11, виданим 28.02.2014 року Приморським районним судом м.Одеси.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 14 грудня 2017 року та постановити нову, якою відмовити державному виконавцеві у задоволенні подання про обмеження у праві виїзду за кордон, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали в межах подання та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню на наступних підставах.

Відповідно до ч.1 п.4 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Задовольняючи подання Першого Приморського ВДВС м.Одеси ГТУЮ в Одеській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі території України ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ухиляється від виконання своїх зобовязань. В обґрунтування застосування вказаних заходів суд посилався на ст. 377-1 ЦПК України, в редакції чинній на момент постановлення ухвали та ст..6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України».

Проте, судова колегія вважає, що з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи:

- 28 лютого 2014 року Приморським районним судом м.Одеси видано виконавчий лист про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ „ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № 00283/RO від 04.08.2006 року на загальну суму 119 235,25 доларів США, що відповідно до офіційного курсу, встановленого НБ України складає 953 047, 35 грн. та 423 644,34 грн. (а.с.167-168, том 2);

- постановою старшого державного виконавця Приморського ВДВС м.Одеси ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_5 від 27.06.2017 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/1522/8031/11 виданим Приморським районним судом м.Одеси 28.02.2014 року (а.с.165, том 2);

- постановою старшого державного виконавця Приморського ВДВС м.Одеси ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_5 від 27.06.2017 року накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 та оголошено заборону на його відчуження (а.с.166, том 2);

- 16.10.2017 року зобовязано ОСОБА_2 зявитися до державного виконавця 07 листопада 2017 року о 09.00 годині щодо оплати боргу за виконавчим документом та надати пояснення (а.с.170, том 2);

- згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить двухкімнатна квартира № АДРЕСА_1, яка знаходиться під іпотекою Банку (а.с.171-176, том 2);

При зверненні з поданням до суду, державний виконавець зазначає, що ним проведено всі заходи примусового виконання рішення, зокрема надіслано запити до реєструючих органів щодо встановлення майнового стану та джерело доходу боржника. Проте, станом на момент проведення виконавчих дій було встановлено, що зареєстрованого майна, на яке можна звернути стягнення, у боржника не має.

Проте, матеріали справи не містять інформації щодо вживання державним виконавцем заходів щодо примусового виконання рішення, зокрема не вбачається що державний виконавець звертався із запитами до державних органів, підприємств, установ, організацій щодо встановлення місця роботи ОСОБА_2 Не має відомостей, що державний виконавець звертався до банківських та інших фінансових установ із запитами щодо інформації про наявність рахунків та/або про стан рахунку боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком та здійснював інші повноваження, передбачені Законом.

Матеріали справи також не містять відомостей, що ОСОБА_2 взагалі був повідомлений про відкриття виконавчого провадження та що він отримував виклики від державного виконавця.

Матеріали справи містять запит державного виконавця до начальника ОСОБА_6 України в Одеській області стосовно встановлення місця реєстрації ОСОБА_2 та наявності в останнього транспортних засобів. Проте, відповідь в матеріалах справи відсутня. Але при цьому, державний виконавець зазначає, що транспортних засобів за боржником не зареєстровано.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 на праві власності належить квартира № АДРЕСА_2, яка знаходиться в іпотеці Банку. Проте, матеріали справи не містять відомостей, що державний виконавець навідувався за даною адресою з метою встановлення та опису майна, яке належить боржнику на праві приватної власності.

При цьому, державний виконавець зазначає, що боржник ухиляється від своїх зобовязань за виконавчим документом.

Проте, будь-яких доказів підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань державний виконавець не надає. Доказами ухилення боржника від виконання рішення суду є лише виконавчий лист.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави згідно з принципом верховенства права, закріпленим ст. 8 Конституції України.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 цього Закону судова влада в Україні здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом, і реалізується шляхом здійснення суддями правосуддя в рамках відповідних судових процедур та у межах наданих повноважень.

Стаття 7 цього ж Закону гарантує кожному захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено і п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України та ст.ст. 2,8 ЦПК України.

У розумінні п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін «суд встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Повноваження судів першої інстанцій при вирішенні цивільних справ визначені Цивільним процесуальним кодексом України, у тому числі повноваження щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Згідно ст. 377-1 ЦПК України, в редакції, чинній на момент постановлення ухвали, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Відповідно ст.441 ЦПК України, в чинній редакції, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Відповідно до ст. 33 Конституції України право кожного вільно залишати територію України може бути обмежене лише законом.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" при наявності зазначених у цій нормі підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, громадянину може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта чи вилучено або затримано паспорт.

Зокрема пункт 5 зазначеної статті передбачає таку підставу для відмови громадянину у виїзді з України, як ухилення від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів для примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; а у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Отже, Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Втім визначення поняття «ухилення» Закон України «Про виконавче провадження» прямо не розкриває. Також відсутня практика Конституційного суду України щодо офіційного тлумачення такого поняття, як «ухилення».

Відповідно до Нового словника української мови у 4-х томах 1998 року видавництва, вбачається, що в сучасній українській мові слово ухилення тлумачиться наступним чином: відступати, відхилятися, вивертатися; намагатися не робити чого-небудь, не брати участі у чомусь, уникати; навмисно не давати відповіді на запитання, говорити щось інше

Тобто, з погляду етимології словосполучення ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) вжите у ч. 5 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Одночасно це і є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Проте особа, що має невиконанні зобов`язання не може вважатися винною в ухиленні, поки не доведено протилежного.

В розумінні ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, як на підставу його вимог, підлягають доведенню, зокрема факту ухилення боржника від виконання зобов`язань.

Оскільки, відповідно до ч. 4 ст. 441 ЦПК України таке подання розглядається без виклику чи повідомлення сторін і інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, то на останнього і покладається тягар доказування. До того особа стосовно обмеження права якої винесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції не витребував від державного виконавця документи виконавчого провадження для зясування ухилення боржника від покладених на нього зобовязань, розглянув справу без участі державного виконавця, обмежившись лише доводами, на які державний виконавець послався у поданні до суду про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон, зокрема саме наявністю статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу у добровільному порядку.

Втім, на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

За таких обставин, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення подання начальника Першого Приморського ВДВС м.Одеса ГТУЮ в Одеській області про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, оскільки згадане подання державного виконавця не містить беззаперечних доводів та взагалі не підтверджено належними доказами щодо ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовими рішеннями.

При цьому, під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовими рішеннями, судова колегія розуміє будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наявність майна, грошових коштів) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Таким чином, судова колегія доходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, ухвала Приморського районного суду м.Одеси від 14 грудня 2017 року скасуванню, з прийняттям постанови про відмову у задоволенні подання начальника Першого Приморського ВДВС м.Одеса ГТУЮ в Одеській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2

Таким чином, у звязку з тим, що до судового засідання, яке призначене на 22.05.2018 року на 15.30 годину учасники справи не зявилися, справа розглянута на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України та датою ухвалення постанови, є дата повного складення тексту.

Керуючись ст.ст.367, 368, 376, 382-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 14 грудня 2017 року скасувати.

У задоволенні подання начальника Першого Приморського ВДВС м.Одеса ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_7 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, до виконання зобовязань за рішенням суду - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 24.05.2018.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.А. Калараш

ОСОБА_8