ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2018 року

м.Суми

Справа №591/814/17

Провадження № 22-ц/788/800/18

Апеляційний суд Сумської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Кононенко О.Ю., Криворотенка В.І.,

за участю секретаря судового засідання Новікової А.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

треті особи: Зарічний районний відділ Державної міграційної служби України в Сумській області, Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми»,

третя особа за зустрічним позовом - Служба у справах дітей Сумської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, на рішення Зарічного районного суду м. Суми в складі судді Бурди Б.В. від 05 березня 2018 року, ухвалене в м. Суми, дата складення повного судового рішення - 12 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 пред'явив даний позов до ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що на підставі договору дарування від 21 березня 2001 року він є власником квартири АДРЕСА_2.

У квартирі зареєстровані позивач, його колишня дружина ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_3. Однак з листопада 2008 року відповідач разом із сином не проживають у квартирі без поважних причин, витрати по утриманню житла не несуть, належні їм речі у квартирі відсутні.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 грудня 2009 року, що набрало законної сили, ОСОБА_2 разом із ОСОБА_3 вселена до спірної квартири.

Проте після набрання рішенням законної сили колишня дружина і син не вселилися до спірної квартири; на час пред'явлення даного позову у належній позивачеві квартирі не проживають без поважних причин.

Посилаючись на наведені обставини, позивач просив на підставі частини другої статті 405 ЦК України визнати ОСОБА_2 і ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2.

Під час розгляду справи у квітні 2017 року ОСОБА_2 пред'явила у своїх інтересах та інтересах сина ОСОБА_3 зустрічний позов до ОСОБА_1 про вселення.

Позов мотивовано тим, що з 2002 року вона проживала у спірній квартирі, зареєстрована у 2005 році разом із сином ОСОБА_4.

У 2008 році ОСОБА_1 вигнав її з дитиною з квартири, змінив замки, до квартири не допускав, тому у 2009 році вона звернулась до суду з позовом про вселення, який рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 грудня 2009 року задоволений.

Проте ОСОБА_2 з сином до квартири не вселилися через те, що ОСОБА_1 не надав їм ключі, висловлював погрози на її адресу, які нею реально сприймалися.

ОСОБА_2 вважає, що припинення сімейних відносин із власником спірної квартири не є підставою для позбавлення її та сина права користування житлом, а тому просила на підставі ст.ст. 156, 157 ЖК України, ст. 405 ЦК України вселити її та малолітнього сина до квартири, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 05 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задовольнити; у позові ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втратили право на користування спірним житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю їх без поважних причин понад один рік. Законні підстави для їх вселення до спірного житла відсутні.

У березні 2018 року ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та інтересах сина ОСОБА_3, звернулася до Апеляційного суду Сумської області з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати рішення з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову; зустрічний позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення неправильно оцінив надані сторонами у справі докази, у зв'язку з цим дійшов помилкового висновку про відсутність відповідача в спірній квартирі понад один рік без поважних причин. Оскаржене рішення порушує право малолітнього ОСОБА_3 на житло.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення - без змін, вважаючи, що оскаржене рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення - без змін.

Інші учасники справи не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені в установленому порядку.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що 27 грудня 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3.

На підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 21 березня 2001 року ОСОБА_1 є власником спірної квартири АДРЕСА_2 (ас. 7).

ОСОБА_2 як член сім'ї власника вселилась у спірне житлове приміщення у 2002 році. З 21 жовтня 2005 року вона та ОСОБА_3 зареєстровані у вказаній квартирі.

З листопада 2008 року ОСОБА_2 та малолітній син у спірній квартирі не проживають.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 вересня 2009 року шлюб між ОСОБА_7 і ОСОБА_2 розірваний.

Рішенням цього ж суду від 17 грудня 2009 року, яке ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 25 лютого 2010 року залишено без змін, ОСОБА_2 разом з малолітнім ОСОБА_3 вселено у квартиру АДРЕСА_2 (ас. 52-56)

Суд також установив, що ОСОБА_2 виконавчий лист для примусового виконання судового рішення про вселення не пред'являла; після набрання рішенням законної сили дій щодо вселення не вчиняла.

Факт перешкод ОСОБА_1 у вселенні відповідача не встановлений.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Вирішуючи спір, установивши, що взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї припинилися; ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_3 відсутні без поважних причин з 26 лютого 2010 року, тобто понад один рік, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення статей 150, 156 ЖК України та статті 405 ЦК України. При цьому суд з додержанням вимог статті 89 ЦПК України оцінив докази, надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивував відхилення або врахування кожного доказу.

Судом апеляційної інстанції нові докази не досліджувались.

Довід ОСОБА_2 щодо відсутності в квартирі з поважних причин, зокрема в зв'язку з перешкодами, які чинить власник житла, не доведений належними і достатніми доказами. Обставини щодо поважності причин відсутності (неприязні сімейні відносини, перешкоди з боку власника), встановлені рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 грудня 2009 року, не можуть бути покладені в основу оскарженого рішення з огляду на те, що предметом спору є відсутність відповідача у квартирі без поважних причин понад один рік після набрання зазначеним рішенням законної сили.

Факт, що судове рішення від 17 грудня 2009 року не було звернуто до виконання, ОСОБА_2 визнається.

Суд апеляційної інстанції відхиляє довід скарги про неможливість проживання у спірній квартирі через стан здоров'я відповідача і малолітнього сина, оскільки сама по собі ця обставина за відсутності доказів про вчинення відповідних дій для вселення не може бути визнана поважною причиною відсутності понад сім років.

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частинами першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Аналогічні положення містить частина перша статті 161 СК України.

Як установлено у справі, яка переглядається, після припинення у 2008 році сімейних відносин і розірвання шлюбу син проживає з матір'ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1. Спір щодо місця проживання ОСОБА_3 між батьками відсутній.

Отже, ухвалюючи рішення, суд вірно зазначив, що сторони у справі визначили місце проживання дитини разом з матір'ю, ці обставини наведеними у скарзі доводами не спростовуються. Визнання дитини, яка проживає разом з матір'ю, такою, що втратила право користування у квартирі, що належить її батьку, не є порушенням права на житло.

Посилання відповідача у скарзі на ту обставину, що ОСОБА_1 не довів порушення у зв'язку з відсутністю колишньої дружини і сина понад один рік його права як власника житла, є безпідставними, оскільки за приписами частини другої статті 405 ЦК України, на підставі якої заявлений первісний позов, доказуванню підлягає факт відсутності члена сім'ї, у тому числі колишнього, у житловому приміщенні без поважних причин понад один рік. Такий факт встановлений судом, підтверджений належними, достатніми і допустимими доказами.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд апеляційної інстанції визнає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття судового рішення про скасування чи зміну оскаржуваного рішення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, встановивши відповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; а також, що суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, залишити без задоволення, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 березня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Біляєва

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

Дата складення повного судового рішення - 23 травня 2018 року

Суддя-доповідач О.М.Біляєва