РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

20 грудня 2018 року, місто Новоград-Волинський Житомирської області

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого - судді Мозгового В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кравець І. А.

(Справа № 285/2895/18, провадження у справі № 2/0285/1189/18)

розглянув у судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» (далі ОСОБА_2) про визнання недійсними договору фінансового лізингу та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 09.08.2018 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01225 від 02.04.2018 року (далі ОСОБА_3 лізингу), підписаний між ним та ОСОБА_2, стягнути з останнього сплачені за договором лізингу грошові кошти в сумі 28 000 грн., 2 000 грн. моральної шкоди, та 6 000 грн. витрат пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги.

В обґрунтування позову зазначає, що 02.04.2018 року уклав з відповідачем ОСОБА_3 лізингу, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов'язувалось придбати у власність та передати йому у користування автомобіль, оголошення про продаж якого знайшов в мережі Інтернет. За домовленістю між ним та відповідачем, останній повинен був придбати автомобіль марки LADA Largus Cross (далі Автомобіль), вартістю 4 300 доларів США, однак в подальшому у Договорі лізингу - як предмет договору, було вказано зовсім інший автомобіль, вартість якого значно вища 10 486,89 доларів США. Оплативши 02.04.2018 року 28 000 грн., позивач був впевнений, що здійснив перший внесок за вартість Автомобіля, так як представником відповідача не було роз'яснено йому призначення платежу, проте згодом виявилось, що це лише комісія за організацію договору, яка поверненню не підлягає.

Таким чином, позивач вважає, що ОСОБА_3 лізингу укладений внаслідок введення його в оману, містить низку несправедливих умов, які суперечать законодавству та порушують його права як споживача. Крім того, вказав на відсутність нотаріального посвідчення договору. При укладенні договору сторони остаточно не визначили предмет лізингу, його вартість, графік сплати лізингових платежів, згідно з Додатком № 1 до Договору, на який робиться посилання у змісті договору, однак який до договору не додається. Все вищевказане, дає підстави стверджувати, що оспорюваний правочин не відповідає чинному законодавству України, внутрішній волі позивача та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, вчинений з введенням позивача в оману щодо істотних умов договору. Крім того, вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому завдана моральна шкода, яка полягає в несправедливих умовах договору, ненаданням автомобіля за Договором лізингу, не поверненням сплачених позивачем грошей яку оцінює в розмірі 2000 грн., яку просить стягнути з відповідача на його користь.

Представник позивача у судове засідання не прибув, подав письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив справу розглянути без його участі, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не прибув, про час і місце судового розгляду був повідомлений вчасно та належним чином, однак про причини неявки суду не повідомив, відзив проти позову та клопотань про розгляд справи за його відсутності та/або про відкладення розгляду справи не подавав.

За таких обставин, керуючись ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлено, що 02.04.2018 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» укладено договір №01225 фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб Great Wall c 30 NEW, об'єм двигуна - 1.5, вартістю 10 486 доларів США. Відповідач взяв на себе зобов'язання придбати у свою власність предмет лізингу та передати позивачу в користування на строк та умовах, передбачених договором.

Згідно пункту 9.1 договору організацію Договору справляється комісія, яка являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості Предмету ОСОБА_2 у розмірі 10 відсотків, який Лізингоодержувач сплачує на користь Лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу в квитанції на сплату. Розмір Комісії за організацію Договору зазначено у Додатку до даного Договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які Лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання Предмету ОСОБА_2

26.04.2018 року позивач на рахунок Відповідача вніс авансовий платіж за Договором в сумі 28 000 грн., що підтверджується квитанцією № 668-02-005/С (а.с.17).

За змістом п. 1.7. ст. 1, п. 4.1. ст. 4 договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору, авансового платежу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5. ст. 9 договору.

Відповідно до п. 12.1 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в пп. 1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає.

03.04.2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про розірвання Договору з прохання повернути сплачені ним кошти (а.с. 18).

Листом № 65 від 26.04.2018 року позивача повідомлено, що ним було сплачено комісію за організацію договору, яка не підлягає поверненню, договір вважається розірваним 03.04.2018 року (а.с. 25).

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Крім того, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Судом встановлено, що в Договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Закону України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Вказані умови суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до п. 4 ч. 3 ст.18 цього Закону, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору.

Зокрема, п. 12.1 ст. 12 договору, який передбачає право відповідача не повертати кошти на оплату, здійснену позивачем, як споживачем, у разі його відмови виконати договір, а саме: комісії за організацію договору, порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди позивачу, як споживачеві, а тому зазначена в п. 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з визначеними в договорі термінами, комісія за організацію договору - першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Даний платіж включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що пов'язані з укладенням договору, в тому числі витрати, пов'язані з пошуком предмету лізингу. Розмір комісії попередньо погоджений сторонами та відображається у даному договорі та додатку №1 до договору та становить 10% вартості предмета лізингу.

З урахуванням викладеного, комісія є окремою оплачуваною послугою відповідача і останнім не обґрунтована співмірність розміру платежу за організацію договорів фінансового лізингу, як виконаній послузі, що згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а тому неповернення цих коштів суперечить п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, ст. 12 Договору передбачає відповідальність позивача, як лізингоодержувача, перед відповідачем, як лізингодавцем.

Передбачаючи підстави відповідальності позивача, як лізингоодержувача, та розміри штрафних санкцій за порушення ним умов укладених договорів, останній не передбачає своєї відповідальності (ТОВ «Максус Лізинг») як лізингодавця, за невиконання або неналежне виконання договору.

У зв'язку з чим, виходячи із положень п. 2 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна прийти до висновку, що умови, передбачені ст.12 договору є несправедливими, оскільки не передбачають (виключають) права позивача, як споживача, стосовно відповідача, у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання ним договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку відповідача, як продавця (виконавця, виробника).

Далі, у п. 8.5 та 8.6 Договору вказано, що всі планові платежі, які визначаються у додатку № 1 до договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених цим договором. Усі поточні авансові та лізингові платежі сплачуються рівними частинами з 1-го по 10-те число поточного місяця.

Додаток № 1 до договору, який би передбачав порядок сплати (графік) лізингових платежів сторонами не підписаний.

Зі змісту оспорюваного договору видно, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, не погодили графік сплати лізингових платежів, оскільки відповідні додатки до договорів - специфікація і графік лізингових платежів не підписані.

Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.

Крім того, статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Тобто, адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу (10 % вартості предмета лізингу) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 даного Закону не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору.

До таких висновків дійшов Верховний Суд України у справах № 6-2766цс15 від 15.12.2015р., № 6-330цс16 від 08.06.2016р. та №6-1551цс16 від 19.10.2016р.

Окрім того, відповідно до комплексної інформаційної системи Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері здійснення фінансових послуг (Нацкомфінпослуг), ОСОБА_2 ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг не отримувало, а сам ОСОБА_3 лізингу між позивачем та відповідачем, нотаріально посвідчено не було.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Статтею 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. ОСОБА_3 найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Таким чином, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, укладений за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню у силу приписів ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 799, 806 ЦК України.

У разі недодержання цієї вимоги такий договір вважатиметься нікчемним з огляду на приписи частини першої статті 220 ЦК України.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 22.01.2018р. (справа № 450/375/16-ц, провадження № 61-1428св18), від 23.01.2018р. (справа № 544/537/16-ц, провадження № 61-1158св17), від 30.01.2018р. (справа № 348/401/16-ц, провадження № 61 - 484св18).

Оскільки ОСОБА_3 фінансового лізингу містить несправедливі умови та нотаріально не посвідчений, суд приходить до висновку, що вказаний правочин є недійсним.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Згідно з п.4 ч.1 статті 34 цього Закону діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності як надання фінансових послуг.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо укладення договору фінансового лізингу, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Зважаючи на викладене, судом встановлено наявність підстав для задоволення позову і визнання вказаного Договору лізингу нікчемним, оскільки його умови суперечать положенням цивільного законодавства. До того ж під час його укладення не було дотримано вимог щодо форми правочину та у відповідача була відсутня ліценція на надання відповідної фінансової послуги.

Що стосується позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача моральної шкоди в сумі 2000 гривен слід зазначити наступне.

Відповідно ст. 23 ЦК України: особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.1995р., розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала фізична особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Враховуючи вищеперераховані обставини суд вважає, що дійсно позивачу було завдано моральну шкоду, між тим, виходячи з принципів розумності та справедливості вважає необхідним задовольнити позов в цій частині частково, та на підставі ст. 1167 ЦК України стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 250 грн., оскільки сума, на стягненні якої наполягає позивач, в рахунок відшкодування йому моральної шкоди, суд вважає завищеною та такою, що не відповідає характеру та обсягу страждань, оскільки розмір матеріальної шкоди цим рішенням позивачу повністю відшкодовується.

Щодо відшкодування витрат пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 137 ЦПК України.)

Згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п. п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обгрунтованим.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача було надано копію договору про надання правової допомоги від 05 квітня 2018 року (а.с. 51-52).

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо питання розподілу судових витрат у цій справи відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги ті обставини, що позивач за законом відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», був звільнений від сплати судового збору та його позовні вимоги задоволенні, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Отже з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 3 171 грн.60 коп. (704 грн.80 коп (за визнання договору лізингу недійсними) + 704 грн. 80 коп. за позовну вимогу майнового характеру (про стягнення грошових коштів) + 1 762 грн. (судовий збір за позовні вимоги щодо моральної шкоди).

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 23, 215, 216, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 227, ч. 2 ст. 799, ст.ст. 628, 806, 1167 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, 11-А, офіс 404-3, ) про визнання недійсними договору фінансового лізингу та стягнення коштів - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01225 від 02.04.2018 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» на користь ОСОБА_1 сплачені кошти за договорами фінансового лізингу № 01225 від 02.04.2018 року в розмірі 28 000 (двадцять вісім тисяч) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» на користь ОСОБА_1, в рахунок відшкодування моральної шкоди 250 (двісті пятдесят) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» на користь ОСОБА_1, витрати повязані з наданням професійної правничої допомоги в розмірі 6000 (шість тисяч) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 171 (три тисячі сто сімдесят одна) грн.60 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК (від 03.10.2017 року) апеляційна скарга подається учасниками справи до Житомирського апеляційного суду через Новоград-Волинський міськрайонний суд.

Повне судове рішення складено 20.12.2018 року.

Головуючий: