Справа № 1309/7674/12 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/811/2285/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м.Львів

Справа № 1309/7674/12

Провадження № 22-ц/811/2285/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року у складі судді Колодяжного С.Ю.

у справі

за скаргою ОСОБА_2 на дії Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, начальника відділу Топольскової І.С. та боржника - Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» щодо невиконання рішення суду та зобов»язання виконати рішення суду, та постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила визнати дії Залізничного ВДВС Львівського МУЮ (на час розгляду скарги - Залізничний відділ Державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області), начальника відділу Топольскової І.С. та боржника - Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії», які виявилися у невиконанні рішення суду відповідно до ст.124 Конституції України, ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», неправомірними, зобов'язати начальника Залізничний ВДВС Львівського МУЮ виконати рішення Залізничного районного суду м.Львова від 14.09.2015 року, справа №462/7674/12 у спосіб, визначений п.2 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та скасувати постанову ВП №49462518 від 29.01.2016 року державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського МУЮ про закінчення виконавчого провадження.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року в задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, начальника відділу Топольскової І.С. та боржника - Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» щодо невиконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 14.09.2015 року у справі № 1309/7674/12 і зобов'язання виконати таке рішення суду та постанову державного виконавця від 29.01.2016 року (ВП №49462518) про закінчення виконавчого провадження - відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2017 року ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року ухвалу апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2017 року скасовано, справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, начальника відділу Топольскової І.С. та боржника - Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» щодо невиконання рішення суду та зобов»язання виконати рішення суду, та постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження передано на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року оскаржила заявник ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню у зв'язку із неправильним застосуванням норм процесуального права, невідповідністю висновків суду матеріалам та фактичним обставинам справи. Покликається на приписи ст. 129 Конституції України, ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», практику Європейського суду з прав людини.

Зазначає, що 14 вересня 2015 року Залізничний районний суд м. Львова ухвалив рішення про стягнення з Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» на користь ОСОБА_2 компенсації за невикористані відпустки, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31.05.2012 року по 14.09.2015 року включно, з коригуванням і компенсацією, в загальній сумі 223 931, 32 грн. та 1000 грн. моральної шкоди, а всього 224 931, 32 грн. Рішення набрало законної сили 16.11.2015 року. 20 листопада 2015 року видано виконавчий лист. 26 листопада 2015 року Залізничним ВДВС Львівського МУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №49462518, а 29.01.2016 року про закінчення цього виконавчого провадження, яку вона отримала лише 16.06.2016 року.

Вважає, що оскільки боржником є державне підприємство, рішення повинно виконуватися відповідно до п.2 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким передбачено, що у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, а саме: керівник відповідного органу державної виконавчої служби зобов'язаний подати до Державної казначейської служби України документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Просить ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року скасувати та вирішити питання по суті.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін , дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Матеріалами справи встановлено, що у Залізничному відділі державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження № 49462518 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Залізничним районним судом м.Львова 20.11.2015 року про стягнення з ДАП «Львівські авіалінії» на користь ОСОБА_2 компенсації за невикористані відпустки, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31.05.2012 року по 14.09.2015 року включно, з коригуванням і компенсацією, в загальній сумі 223931,32 грн. та 1000 грн. моральної шкоди, а всього 224931,32 грн.

20 листопада 2015 року видано виконавчий лист. 26 листопада 2015 року Залізничним ВДВС Львівського МУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №49462518.

29 січня 2016 року державним виконавцем Гудковською Н. С. на підставі пункту 7 частини першої статті 49, частин другої статті 67 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, а виконавчий документ скеровано голові ліквідаційної комісії ДАП «Львівські Авіалінії» (ЄДР 01130644) за адресою: м. Львів Аеропорт ЦА.

ОСОБА_2 звернулась з скаргою на дії Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, начальника відділу Топольскової І.С., оскільки вважає, що боржником є державне підприємство, а тому рішення повинно виконуватися відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким передбачено, що у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, а саме: керівник відповідного органу державної виконавчої служби зобов'язаний подати до Державної казначейської служби України документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відмовляючи в задоволенні скарги суд першої інстанції прийшов до висновку, що заявлення стягувачем шляхом подання скарги в порядку статті 383 ЦПК України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржених рішень) вимоги до боржника у виконавчому провадженні законодавством не передбачено, тому заявлені Малухіною З. М. у скарзі вимоги до ДАП «Львівські авіалінії» про визнання дій неправомірними і зобов'язання виконати рішення суду у певний спосіб не ґрунтуються на законі. ДАП «Львівські авіалінії» з 14 листопада 2011 року перебуває в стані припинення юридичної особи шляхом ліквідації, а тому постанова від 29 січня 2016 року про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 7 частини першої статті 49, частин другої статті 67 Закону України «Про виконавче провадження» є правомірною. Також суд вказав, що виконання рішення суду відбувається без втручання органів державної виконавчої служби, а тому немає правових підстав для визнання неправомірними дій Залізничного ВДВС Львівського МУЮ щодо невиконання рішення суду, як і відсутні підстави для зобов'язання їх вчинити певні дії.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст.. 447 УПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Переглядаючи вказану справу Верховний Суд прийшов до висновку, що суди попередніх інстанцій не врахували що згідно пункту 7 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент прийняття оскарженої постанови) виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом.

Тлумачення пункту 7 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент прийняття оскарженої постанови) свідчить, що виконавче провадження підлягає закінченню при визнанні боржника банкрутом, а не здійснення процедуриліквідації юридичної особи.

У цій справі боржником є державне підприємство, яке перебуває в процедурі ліквідації.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у частині першій статті 2 передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Згідно з частиною першою статті 3 названого Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Основними умовами для застосування Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є відкрите виконавче провадження та невиконання судового рішення протягом шести місяців (стаття 4 цього Закону)

Європейський суд з прав людини вказав, що на даний момент рішення суду, винесене на користь заявника, залишається повністю не виконаним. Враховуючи встановлену відповідальність держави за боргами перед заявником у цій справі, період невиконання не повинен обмежуватися лише стадією виконання, а має включати період повернення боргу в ході ліквідаційної процедури (CHERNOBRYVKO v. UKRAINE, № 11324/02, § 25, ЄСПЛ, від 04 жовтня 2005 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу- у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов'язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід'ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції»).

Так, у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) (заява № 40450/04, рішення від 15 жовтня 2009 року) (далі - справа Іванов), ЄСПЛ констатував порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу та вказав, що зазначені вище порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв'язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту.

Рішення ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року у справі № 46852/13 «Бурмич та інші проти України» є продовженням пілотного рішення у справі Іванов. У цьому рішенні ЄСПЛ зазначив, що в рамках процедури пілотного рішення одним із найважливіших завдань є спонукання держави-відповідача до запровадження засобу юридичного захисту для всіх потерпілих від системного порушення, а відповідальність за надання відшкодування обов'язково покладатиметься на національні органи влади.

Відповідно до ч. 2 ст. 452 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року скасувати та постановити нове судове рішення яким скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати неправомірними дії Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції.

Скасувати постанову Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 29 січня 2016 року ВП №49462518 про закінчення виконавчого провадження.

Зобов`язати посадових осіб Залізничний відділу ДВС Львівського МУЮ вжити заходів для виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 вересня 2015 року, з урахуванням Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді