П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 1715/4905/12

Провадження № 22-ц/4815/155/18

Головуючий у суді першої інстанції: Харечко С.П.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

в м. Рівне Рівненської області об 11 год. 13 хв.

30.05.2018 р.

Повний текст рішення складено: 07.06.2018 р.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 (відсутня);

відповідач 1: ОСОБА_4 (присутня);

відповідач 2: ОСОБА_5 (відсутній);

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки і піклування Рівненської міської ради;

представники учасників справи: позивача - законний представник ОСОБА_2, адвокат ОСОБА_6 (відсутні);

відповідача 1 - адвокат ОСОБА_7 (присутній);

відповідача 2 - (відсутній),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду від 30 травня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2012 року в суд звернулася ОСОБА_2 з позовом в інтересах свого сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки і піклування Рівненської міської ради; про визнання права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 як спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька, ОСОБА_8 Свої вимоги мотивувала тим, що вона та син ОСОБА_4 під час їх шлюбу набули право власності на спірну квартиру. Вважає, що після смерті ОСОБА_8 право на частку у ній набув неповнолітній ОСОБА_3 як спадкоємець першої черги на підставі закону. Однак ОСОБА_4 всіляким чином перешкоджає у реалізації його прав, з огляду на що вона пред'явила позов до неї та її сина про оскарження права власності на спадкове майно.

Ухвалою судді Рівненського міського суду від 23 березня 2012 року позовну заяву ОСОБА_2, що діє в інтересах ОСОБА_3, залишено без руху.

18 травня 2012 року з метою усунення допущених недоліків ОСОБА_2 сплачено 214, 60 гривень судового збору.

Ухвалою судді Рівненського міського суду від 18 травня 2012 року відкрито провадження у справі і призначено судове засідання на 16 год. 00 хв. 29 травня 2012 року.

Ухвалою Рівненського міського суду від 17 липня 2012 року позовну заяву ОСОБА_2, подану в інтересах ОСОБА_3, залишено без розгляду.

На ухвалу суду ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 21 листопада 2017 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, а справу направлено до суду, який постановив ухвалу, для продовження розгляду.

12 лютого 2018 року представником ОСОБА_4 - адвокатом ОСОБА_7 подано відзив на позовну заяву, де покликався на її безпідставність. Оскільки ОСОБА_3 успадкував 1/3 частку спадщини, а ОСОБА_4 з урахуванням відмови ОСОБА_5 від спадщини - 2/3 частки, тому права неповнолітнього сина спадкодавця порушено не було.

В подальшому, 20 лютого 2018 року, ОСОБА_2 уточнено вимоги, де просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь одним платежем 114 510 гривень як компенсацію зі сплати аліментів, що виникла з вини померлого боржника.

У поданому 26 лютого 2018 року представником відповідача - адвокатом ОСОБА_7 відзиві на позовну заяву (в уточненій редакції) заперечувалося проти вимог ОСОБА_2, заявлених в інтересах дитини. Стверджувалося про відсутність доказів щодо існування заборгованості спадкодавця зі сплати аліментів, а тому визначення неустойки без розміру самого боргу є припущенням.

З відповіді на відзив, що подана 3 квітня 2018 року представником ОСОБА_2 - адвокатом ОСОБА_6, вбачається. що він не погоджується із відзивом і посилається як на підставу для спростування на положення ст.ст. 1218, 1231, 1268, 1269 ЦК України щодо обов'язку відповідачів відшкодувати кошти на користь неповнолітнього онука.

Рішенням Рівненського міського суду від 30 травня 2018 року ОСОБА_2 відмовлено в позові, пред'явленому в інтересах ОСОБА_3, до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки і піклування Рівненської міської ради; про солідарне стягнення компенсації зі сплати аліментів, що виникло з вини померлого боржника (спадкодавця).

Залишаючи без задоволення позов, суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини щодо сплати аліментів є нерозривно пов'язаними з особистими обов'язками батьків дитини і тому не може бути виконане іншою особою та припиняються смертю боржника і не входять до складу спадщини. В провадженні ж органу виконавчої служби не перебуває відповідного виконавчого документа про виконання рішення суду про стягнення аліментів.

Окрім того, при покликанні на обставини про передачу частини квартири дитині після досягнення нею повноліття, то судом враховано, що правочину між ними сторони не посвідчували, через що показання свідків з цього приводу не було взято до уваги.

На рішення суду ОСОБА_2, діючи як законний представник в інтересах неповнолітнього сина, подала апеляційну скаргу, де стверджувала про його незаконність та необґрунтованість, що полягали у порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про неврахування судом правил ст.ст. 194, 608, 1216, 1218, 1219, 1282 ЦК України щодо переходу прав та обов'язків (спадщини) від померлого платника аліментів, який мав заборгованість з їх оплати перед дитиною, до його спадкоємців. Правова позиція з цього приводу висловлена Верховним Судом України у справі №161/11682/15-ц у постанові від 21 березня 2018 року.

Не додержано судом і положень процесуального законодавства. Зокрема, в передостанньому судовому засіданні її представник просив взяти до уваги факт перебування законного представника за кордоном. Однак цим клопотанням було знехтувано і призначено розгляд справи на дату, коли вона була відсутня в Україні. При цьому не було повідомлено про час і місце судового засідання взагалі. Тому суд порушив норми ч. 1 ст. 43 ЦПК України.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позову.

У поданому відзиві представник відповідача, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити. При цьому посилався на відсутність повноважень законного представника у ОСОБА_2 Апеляційна скарга не містить будь-яких доводів, підстав, мотивації, з яких вона дійшла висновку про існування на момент смерті ОСОБА_8 заборгованості за аліментами. Вважає, що автором скарги хибно дано тлумачення правової позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 21.03.2018 року у справі №161/11682/15-ц.

Щодо порушень норм процесуального права, то посилається на належне повідомлення про час та місце розгляду справи представника ОСОБА_2, що відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України прирівнюється і до обставини її особистого повідомлення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи та їх представників, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи законного представника та відзив відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як правильно з'ясовано судом, і ці обставини сторонами не оспорюються, ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 народився їхній син ОСОБА_3

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 5 грудня 2006 року позов ОСОБА_2 задоволено частково і стягнуто з ОСОБА_8 на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 200 гривень, починаючи з 6 листопада 2006 року і до досягнення ним повноліття (а.с. 4-4, зв.).

Згодом, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8 помер і про цей факт стверджено відповідним свідоцтвом НОМЕР_1, що видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 10 травня 2011 року (а.с. 3).

З огляду на його смерть Другою Рівненською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу №249/2011, куди заяву про прийняття спадщини 9 вересня 2011 року було подано ОСОБА_2 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 (а.с. 5).

Учасниками справи також не заперечується, що 18 червня 2015 року Другою Рівненською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом (зареєстровано в реєстрі за №2-249), звідки, вбачається, що ОСОБА_3 успадкував 1/3 частку у спадщині, а ОСОБА_4 - 2/3 частки з урахуванням 1/3 частки спадщини, від прийняття якої відмовився ОСОБА_5 як батько спадкодавця.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу належності права власності на 1/2 частку у квартирі АДРЕСА_1 як спадкоємцями померлого ОСОБА_8 і згодом трансформувалися в існування/відсутність обов'язку відповідачів як спадкоємців компенсувати заборгованість зі сплати аліментів, що виникла з вини спадкодавця.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності та встановивши, що при вирішенні спірних прав і обов'язків до застосування не підлягають норми матеріального права, на чому наполягала законний представник неповнолітньої дитини, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову. Щодо доводів апеляційної скарги про хибність оцінки показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які в судовому засіданні ствердили про домовленість між ОСОБА_2 і ОСОБА_8 стосовно передачі частки останнього у квартирі після досягнення дитиною повноліття, то з ними погодитися не можна.

Так, згідно зі ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Приходячи до висновку про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги те, що самі по собі усні свідчення ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не підтверджують і не спростовують обставин існування певної домовленості між ОСОБА_2 і ОСОБА_8 про передачу (безоплатне відчуження) права власності останнього на його частку у квартирі АДРЕСА_1 на користь спільної дитини при досягненні нею повноліття. Тобто дані докази не є допустимими і правильно судом попередньої інстанції залишені без уваги.

Не заслуговують на увагу і аргументи автора скарги про незастосування при ухваленні оскаржуваного рішення правової позиції Верховного Суду України у справі №161/11682/15-ц у постанові від 21 березня 2018 року. Так, як правильно послався представник відповідача у своєму відзиві на апеляційну скаргу, дана правова позиція стосується правовідносин, де є наявною заборгованість за аліментами на утримання дитини, що встановлена на підставі виконавчого листа. Проте обставини цієї справи не вказують про існування аліментної заборгованості спадкодавця і виникнення з огляду на це обов'язку відповідачів як спадкоємців відшкодувати (компенсувати) її розмір на користь неповнолітнього ОСОБА_3, а докази з цього приводу сторонами не подавалися.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється га засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Поготів, якби такий факт існував і він був би доведеним чи безспірним, то ці зобов'язання спадкувалися в позасудовому (нотаріальному) порядку так само, як і права на квартиру.

Спростовуються матеріалами справи та вимогами закону і доводи апеляційної скарги про недодержання положень процесуального законодавства (ч. 1 ст. 43 ЦПК України) при оголошенні перерви у судовому засіданні.

Згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Між тим, будь-яких доказів про те, що наведений факт є мотивом для хибного наслідку розв'язання цивільно-правового спору надано не було, а апеляційним судом не було здобуто. Тим більше, представник ОСОБА_2 був присутній в судовому засіданні, йому було відомо про час і місце наступного засідання і тому законний представник відповідно до правил ч. 5 ст. 130 ЦПК України вважалася такою, що також повідомлена у той самий спосіб, що її представник.

Решта аргументів ОСОБА_2 про неправильність рішення суду не заслуговують на увагу через їх необґрунтованість.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

В силу положень ст. 141 ЦПК України сплачений ОСОБА_2 судовий збір при зверненні до апеляційного суду поверненню на її користь не підлягає, оскільки її апеляційну скаргу відхилено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду від 30 травня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 15.11.2018 о 16 год. 25 хв.

Головуючий:

Судді: