АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №654/31/18 Головуючий в І інстанції Данилевський М.А.
Провадження №22ц/791/815/18 Доповідач: Радченко С.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року Апеляційний суд Херсонської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогоРадченка С.В.
суддівВейтас І.В.
Приходько Л.А.
секретар Кутузова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Управління Державної міграційної служби у Херсонській області, про встановлення факту постійного проживання на території України, за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 14 лютого 2018 року, ухваленого під головуванням судді Данилевського М.А.,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною заявою, в якій зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Ржев, Тверської області помер її батько ОСОБА_2 , про що в книзі реєстрації актів про смерть від 01.10.1997 року зроблено запис №993. На території Росії її батько проживав з серпня 1965 року, до цього часу він з 1951 року, разом з батьками проживав в м.Горлівка Донецької області, куди в свій час переїхав його батько ОСОБА_3 та мати ОСОБА_4 .. Дідусь заявниці ОСОБА_3 з 20.03.1951 року по 10.03.1970 року, працював на Горлівському ордена Трудового Червоного Знамені машинному заводі ім.Кірова і звільнений з заводу у зв`язку зі смертю. В м.Горлівка Донецької області, її батько ОСОБА_2 закінчив школу та з 01.10.1963 року по 28.06.1965 року працював токарем на Горлівському ордена Трудового Червоного Знамені машинобудівному заводі ім.Кірова. З 19.02.1963 року по 23.07.1965 року, відповідно до військового квитка, ОСОБА_2 , перебував на обліку у Горлівському районному комісаріаті Донецької області. Посилаючись на те, що встановлення факту постійного проживання її батька ОСОБА_2 на території України їй необхідне для отримання постійного або тимчасового місця проживання на території України, просила встановити факт постійного проживання її батька ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 в період з 19.02.1951 року по 23.07.1965 року.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 14 лютого 2018 року заяву задоволено частково. Встановлено факт постійного проживання громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України в період з 11.02.1963 року по 23.07.1965 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, Управління Державної міграційної служби у Херсонській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви відмовити. Апеляційну скаргу обґрунтовують тим, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не перевірив чи може взагалі вказана заява розглядатись в судовому порядку, оскільки чинним законодавством України передбачено позасудове встановлення певних юридичних фактів. Крім того зазначають, що ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів на підтвердження того, що її питання можливо вирішити лише в судовому порядку. Також посилаються на те, що встановлення факту проживання батька заявника на території України не викличе ніяких юридичних наслідків для неї.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Справа розглядається Апеляційним судом Херсонської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень ЦПК України (в редакції чинній з 15 грудня 2017 року).

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Встановлюючи факт постійного проживання ОСОБА_2 на території України в період з 11.02.1963 року по 23.07.1965 року, суд першої інстанції виходив із того, що заявниця підтвердила доказами зазначений факт у відповідності до приписів Закону України «Про громадянство», а встановлення факту його постійного проживання на території України має юридичне значення та породжує юридичні наслідки.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

З матеріалів справи вбачається, що згідно довідки Садівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, ОСОБА_1 , 1981 р.н., проживає в АДРЕСА_2 , з березня 2010 року по теперішній час (а.с.21). Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 (а.с.42). Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2 1945 р.н., є сином ОСОБА_3 (а.с.43). ОСОБА_2 , 1945 р.н., Горлівським районним військовим комісаріатом Донецької області, 19 лютого 1963 року було видано військовий квиток, відповідно до якого він прийнятий на військову службу 19.02.1963 року Центральним-міським районним військовим комісаріатом м.Горлівка, Донецької області, знятий з обліку 23.07.1965 року (а.с.10-15). Відповідно запису у трудовій книжці, ОСОБА_3 , 1912 р.н., року був прийнятий на роботу 20.03.1951 року Горлівському ордена Трудового Червоного Знамені машинному заводі ім.Кірова був звільнений 10.03.1970 року, у зв`язку зі смертю (а.с.9). Відповідно запису у трудовій книжці, ОСОБА_2 був прийняти на роботу 01.10.1963 року до Горлівського ордена Трудового Червоного Знамені машинного заводу ім.Кірова, на посаду токаря, 28.06.1965 року був звільнений. 12.08.1965 знову прийнятий на роботу токарем 2 розряду в цех №11, 05.08.1966 року звільнений за власним бажанням (а.с.5). Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в м.Горлівка, Калінінського району Донецької області (а.с.6). Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в м.Ржев, Тверський край Республіка Росія (а.с.7).

Відповідно до положень пункту п`ятого частини 2 статті 293, частини другої статті 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду із заявою про встановлення факту проживання її батька на території України у зазначений період, посилалася на те, що встановлення такого факту необхідне їй для отримання постійного чи тимчасового місця проживання в Україні.

Відповідно до положень статей 1, 4 Закону України «Про імміграцію», особа, яка має бажання постійно проживати на території України, має право на отримання дозволу на імміграцію поза квотою у випадку, зокрема, якщо вона має право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

За правилами статті 8 Закону України «Про громадянство України», набуття права громадянства України за територіальним походженням має особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повно рідні та не повнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повно рідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або підчас їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

За таких обставин, колегія суддів не приймає до уваги доводи представника зацікавленої особи стосовно того, що встановлення факту проживання батька заявника на території України не викличе ніяких юридичних наслідків, оскільки за змістом вищезазначених законів постійне проживання одного з батьків особи на території України, дає право останньому на отримання преференцій при вирішенні питання перебування на території України на законних підставах, а отже, має юридичне значення. Посилання апелянта на можливість виключно позасудового вирішення даного питання не грунтуються на законі, тим більше, що представником міграційної служби під час розгляду справи в суді, обставини, викладені заявником, піддавалися сумніву.

Інші доводи апеляційної скарги колегією суддів до уваги не приймаються як такі, що не спростовують мотивованих висновків суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби у Херсонській області залишити без задоволення.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 14 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 24 травня 2018 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді: І.В. Вейтас

Л.А. Приходько