Провадження 22-ц/812/530/18 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського Апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Цуркан І.І.,

за участю:

- представника заявника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області, постановлену 07 листопада 2018 року о 12.36 год. суддею цього ж суду Томашевським О.О., у справі № 2-483/10, за скаргою ОСОБА_3 на неправомірні дії Казанківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції, начальника Управління державної виконавчої служби з питань державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд із скаргою на неправомірні дії Казанківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції (далі - Казанківський ВДВС), начальника Управління державної виконавчої служби з питань державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - УДВС ГТУЮ у Миколаївській області).

Скарга мотивована тим, що 07 квітня 2018 року він отримав виклик до державного виконавця на 06 квітня 2018 року, тобто на дату, яка на момент отримання ним виклику вже спливла. Одночасно державний виконавець зобов'язав його надати документи та пояснення не передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

У вказаному вище виклику містився складений державним виконавцем розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, яка станом на 01 квітня 2018 року становила 16 368,00 грн. В той час, як в тому ж поштовому конверті містився ще один розрахунок його заборгованості за аліментами розмір якої на цю ж саму дату був інший і складав 16 638,00 грн.

Крім того, 27 липня 2018 року він отримав постанови державного виконавця: про арешт майна від 02.07.2018 року; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 02.07.2018 року; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 02.07.2018 року; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною зброєю; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом від 02.07.2018 року, а також новий розрахунок заборгованості по аліментам від 02.07.2018 року розмір якої складав 17 839,50 грн.

Не погоджуючись із такими діями державного виконавця, а також розрахунком заборгованості по сплаті аліментів, він звернувся до Казанківського ВДВС та начальника УДВС ГТУЮ у Миколаївській області із скаргами, які не були розглянуті своєчасно та належним чином.

Посилаючись на наведене, заявник, з урахуванням уточнений вимог, просив суд:

- визнати неправомірними дії Казанківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області щодо неправомірного винесення 5 постанов начальником відділу ОСОБА_4;

- визнати неправомірними дії ГТУЮ у Миколаївській області, які полягали у порушенні строків розгляду його скарги, не здійсненні розгляду скарги від 12 квітня 2018 року щодо неправомірних дій державного виконавця, в провадженні якого перебувало виконавче провадження про стягнення з нього аліментів;

- скасувати вказані вище постанови державного виконавця Казанківського ВДВС від 02 липня 2018 року.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 07 листопада 2018 року скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано неправомірними дії начальника Казанківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області щодо винесення 02.07.2018 року постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання; постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

Скасовано постанови Казанківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 02.07.2018 року про: встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання; встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

В іншій частині скаргу залишено без задоволення.

Судове рішення мотивоване тим, що постанови про: встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання; встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, винесені державним виконавцем передчасно, оскільки заборгованість ОСОБА_3 по сплаті аліментів на час винесення вказаних постанов державним виконавцем, не перевищувала суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред'явлення виконавчого документа до примусового виконання, як це передбачено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів» від 07 грудня 2017 року.

Відмовляючи в задоволенні скарги в частині визнання неправомірними дій ГТУЮ у Миколаївській області щодо неприйняття заходів з розгляду скарги заявника, суд першої інстанції виходив з того, що законом визначено лише право стягувача та інших учасників виконавчого провадження (крім боржника) подавати скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця до органу ДВС, а боржник за наявністю таких скарг має право звернутись безпосередньо до суду. Тому вважав, що відсутні порушення прав та свобод заявника зі сторони ГТУЮ у Миколаївській області, у зв'язку з не прийняттям рішення за результатами розгляду його скарги.

Також, відмовляючи у задоволенні скарги в частині скасування постанови про арешт майна боржника, суд виходив з того, що оскільки наявна заборгованість ОСОБА_3 по аліментам, державний виконавець мав право на винесення вказаної постанови для забезпечення сплати ним аліментної заборгованості.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині вимог, в задоволенні яких суд відмовив та ухвалити нове судове рішення, яким скасувати постанову державного виконавця про накладення арешту на майно боржника та визнати неправомірними дії ГТУЮ у Миколаївській області, які полягали у порушенні строків розгляду його скарги та не здійсненні розгляду скарги від 12 квітня 2018 року щодо неправомірних дій державного виконавця, в провадженні якого перебувало виконавче провадження про стягнення з нього аліментів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції невірно тлумачив положення ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що лише стягувач у виконавчому провадженні має право звертатися із скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_3 посилався й на те, що дії державного виконавця по накладенню арешту на майно боржника є неправомірними, а винесення відповідної постанови суперечить вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.11.2010 року Казанківським районним судом Миколаївської області на виконання рішення суду видано виконавчий лист №2-483 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_6, 2005 року народження, в розмірі ? частини від всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який звернуто до примусового виконання і державним виконавцем 15.11.2010 року відкрито виконавче провадження № 22595203.

У зв'язку з тим, що боржником рішення суду в повному обсязі не виконувалося і станом на 01 липня 2018 року заборгованість зі сплати аліментів у даному виконавчому провадженні становила 17 839 грн. 50 коп., державним виконавцем Казанківського ВДВС 02 липня 2018 року винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_3

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 5 статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою та другою статті 71 Закону встановлено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. За наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника.

Статтею 48 Закону передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в національній та іноземній валютах, інші цінності, в тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на грошові кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірах і обсягах, необхідних для виконання за виконавчим документом з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Статтею 56 Закону визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника або опис та арешт майна боржника шляхом винесення постанови.

Копія постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надається сторонам виконавчого провадження.

Отже, накладення державним виконавцем арешту на рухоме та нерухоме майно боржника є його правом та гарантією задоволення законних вимог стягувача з метою забезпечення реального виконання рішення суду про стягнення з боржника заборгованості зі сплати аліментів.

Встановивши, що виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_3, як платника аліментів, не завершене, він має значну заборгованість по сплаті аліментів, суд першої інстанції вірно вважав, що дії державного виконавця щодо винесення постанови про накладення арешту на належне боржнику майно від 02 липня 2018 року є правомірними, прийняті та вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця.

Доводи апеляційної скарги про відсутність заборгованості по аліментам, про що свідчать письмові розписки, складені від імені ОСОБА_5 (а.с.66,67), а відтак і безпідставне накладення арешту на майно, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені розписки належним чином не завірені.

Більш того, на час винесення постанови про арешт майна боржника, а саме 02 липня 2018 року, за відсутністю документальних підтверджень сплати аліментів боржником та будь-яких повідомлень про отримання аліментів стягувачем, заборгованість становила 17 839 грн. 50 коп. , і для встановлення її дійсного розміру заявник відповідно до статті 195 СК України до суду не звертався.

В той час, як з метою запобігання застосування державним виконавцем заходів примусового виконання рішення (звернення стягнення на кошти та інше майно боржника) боржник зобов'язаний згідно із ч. 4 ст. 19 Закону не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин письмово повідомляти державного виконавця про повне чи часткове виконання рішення боржником.

Згідно з п. 21 розділу Х Інструкції з організації примусового виконання рішень у випадку, якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно, квитанції (або їх завірені копії) про перерахунок аліментів долучаються до матеріалів виконавчого провадження.

Незгода боржника з розміром заборгованості по аліментам, також не може бути підставою для скасування постанови державного виконавця про накладення арешту, оскільки відповідно до статті 195 СК України заявник має право звернутися до суду в порядку позовного провадження для її встановлення.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 01 червня 2018 року звернувся зі скаргою на дії державного виконавця Казанківського ВДВС ОСОБА_4 до Головного територіального управління юстиції Миколаївської області, в якій просив дати правову оцінку діям начальника Казанківського ВДВС ОСОБА_4, під час проведення виконавчих дій у ВП № 22595203, зобов'язати надати можливість ознайомитись із матеріалами виконавчого провадження, скасувати розрахунок заборгованості по аліментам, зупинити виконавче провадження на час розгляду його скарги.

В порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян», скарга ОСОБА_3 була розглянута в.о. заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби і листом від 11.07.2018 року за вих. № К-578/2/7-1.7 заявник отримав відповідь, в якій містилися роз'яснення положень Закону України «Про виконавче провадження» та повідомлялося, що в разі виникнення спору щодо розміру заборгованості із сплати аліментів, він повинен вирішуватися в судовому порядку. Також зазначалося про відсутність підстав, передбачених Законом для зупинення виконавчого провадження та можливість ознайомитися із виконавчим провадженням в порядку, передбаченому ст. 19 закону та п.11 розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Стягувачем у виконавчому провадженні ВП № 22595203 є ОСОБА_5

ОСОБА_3 є боржником в указаному виконавчому провадженні.

Звертаючись до суду із даною скаргою, ОСОБА_3 просив суд визнати неправомірними дії ГТУЮ у Миколаївській області, які полягали у порушенні строків розгляду його скарги, не здійсненні розгляду скарги щодо неправомірних дій державного виконавця, в провадженні якого перебувало виконавче провадження про стягнення з нього аліментів.

Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

З аналізу наведених норм вбачається, що Законом №1404-VІІІ встановлено коло осіб, які мають право оскаржувати рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець та оскаржувати рішення, дії, бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Зокрема, таке право оскарження надано учасникам виконавчого провадження та особам, які залучаються до проведення виконавчих дій, крім боржника.

Боржник в свою чергу має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Встановивши, що ОСОБА_3 звернувся до ГТУЮ у Миколаївській області із скаргою про усунення порушень Закону України «Про виконавче провадження» у рамках виконавчого провадження № 22595203, де він є боржником, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні скарги щодо визнання неправомірними дій ГТУЮ у Миколаївській області.

Доводи апеляційної скарги про те, що заявник звернувся до начальника ГТУЮ у Миколаївській області із заявою, якою повідомив про незаконні дії державного виконавця, проте жодних дій для відновлення законності вчинено не було, не впливають на правильність вирішення скарги у вказаній частині з огляду на наведені вище положення ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» та ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм права, які регламентують дії державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження.

За наведених обставин, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 07 листопада 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді :

___________________

Повний текст судового рішення виготовлено 20.12.2018 р.