Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1608/18 Головуючий у 1-й інстанції: Жукова О.Є.
Є.У.№ 331/6343/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суду Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Запорізьке регіональне управління державної спеціалізованої фінансової установи « Державний Фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про визнання недійсним кредитного договору,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір від 25.05.2005 року № ZPS0GF48520164 укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що Банк не виконав зобов'язання по кредитному договору щодо видачі готівкових коштів в повному обсязі, укладений між ним та відповідачем кредитний договір не містить суттєвих умов щодо сукупної вартості кредиту, не містить графіку погашення платежів , в договорі відсутні умови , які б регулювали відповідальність за неналежне виконання банком його умов, в договорі розмір відповідальності відповідача за надання кредиту в повному обсязі не визначена . Вважає, що кредитний договір суперечить приписам ст. ст. 11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» , ст. ст. 627,628 ЦК України, та є таким, що укладений під впливом помилки , яка сталася внаслідок того , що відповідач не повідомив позивача , що строк виконання зобов'язань є іншим, ніж вказано в кредитному договорі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2018 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив належним чином обставин справи та не звернув уваги на те, що під час укладення кредитного договору відповідач порушив права позивача як споживача, оскільки не надав йому інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. На думку скаржника, умови кредитного договору є несправедливими та суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. Кредитний договір підлягає визнанню недійсним з моменту вчинення, оскільки суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Відзив на апеляційну скаргу відповідач до суду апеляційної інстанції не надавав.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що 25.05.2005 року сторони уклали кредитний договір № ZPS0GF48520164, відповідно до якого ПАТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_3 кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк до 25 травня 2020 року включно у вигляді не відновлювальної лінії в розмірі 10 675,00 доларів США, із яких : на придбання нерухомості 8 500,00 доларів США та на сплату страхових платежів у сумі 2175,00 США. За користування кредитними коштами позичальник зобов'язалася сплачувати відсотки у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісяця , комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п. 1.5 даного договору (а. с. 17-22).

За умовами договору погашення заборгованості здійснюється щомісячним платежем у сумі 114,83 дол. США , які спрямовуються на погашення заборгованості по кредиту, відсотками, комісії, а також іншими витратами банку відповідно до п.п.2.2.9, 4.3.

Відповідно до п.1.2. даного договору, банк відкрив ОСОБА_3 рахунки для зарахування коштів, направлених на погашення заборгованості , кредитний рахунок, рахунок по відсотках, рахунок для обліку комісії .

При укладення кредитного договору позичальник була ознайомлена з умовами погашення кредиту, порядком нарахування відсотків, що підтверджується відповідною заявою, підписаною власноручно ОСОБА_3 23.05.2005р., що не оспорювалося останньою в судовому засіданні (а.с. 121) .

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

За змістом ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Згідно абзацу 2 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначав, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

З оспорюваного кредитного договору вбачається, що графік погашення кредиту за договором зазначений в п.1.1. кредитного договору, щомісячний платіж визначений в розмірі 114,83 доларів США, в п. 1.1. договору зазначені його складові , строк дії договору, дату внесення щомісячного платежу (а.с.17) . Крім того , на вимогу позивача банком було надано графік погашення за кредитом, з зазначенням складових щомісячного платежу , що спростовує ствердження позивача про те, що строк дії договору замість 180 міс. складає 174 міс. (а.с.55-56).

Згідно довідки № 158 від 25.05.2005р. виданою Державним фондом сприяння молодіжному житловому будівництву підтверджується, що ОСОБА_3 відповідає умовам кандидата відповідно до Постанови КМУ від 04.06.2003р. №853 «Про затвердження Порядку часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла». (а.с. 136).

Відповідно до договору № 072 від 13.06.2005р. «Про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків» Запорізьке регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву зобов'язався відшкодувати частину відсотків за кредитом згідно кредитного договору № ZPS0GF48520164 від 25.05.2005р., що надається ОСОБА_3 на придбання житла, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 терміном повернення 15 років (арк.с.143-144). При цьому додатком № 1 до вказаного договору здійснено розрахунок прогнозного розміру компенсації , з який ОСОБА_3 також була ознайомлена.

Матеріалами справи підтверджено, що після укладання договору ОСОБА_3 до 02.12.2015 року, тобто протягом більше 10 років в повному обсязі здійснювала платежі на погашення заборгованості по кредитному договору, чим визнавала укладений кредитний договір, що підтверджується випискою по кредитному договору ( а.с. 39-44).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, виходив із того, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а також із того, що на момент укладення правочину позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконував його умови. При цьому, позивачеві було надано інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графіку погашення кредиту та умов кредитування в іноземній валюті, на підтвердження чого свідчить оспорюваний договір. У договорі про видачу готівкових коштів через касу від 25 травня 2005 року № ZPS0GF48520164 та іпотечного договору № 373, до нього «Графік погашення кредиту, відсотків і винагороди», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-1341цс15.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Доводи апеляційної скарги щодо несправедливості умов кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача спростовуються змістом кредитного договору та не узгоджуються з матеріалами справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судової постанови складено 11 травня 2018 року.

Головуючий

Судді: