Справа №265/3428/18
Провадження №2-о/265/425/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2018 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Шиян В. В.

за участю секретаря - Єфрємової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за заявою ОСОБА_1яної ОСОБА_2 про встановлення факту знаходження на утриманні,

зацікавлена особа: Лівобережне обєднане управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області,

за участю сторін:

заявника ОСОБА_3яної М.О.

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_3яна М.О., звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя із заявою про встановлення факту постійного проживання зі своїм чоловіком а також встановлення факту знаходження у нього на утриманні. В обґрунтування своєї заяви посилалася на ті обставини, що з 10 липня 1987 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1яним ОСОБА_4. Від зазначеного шлюбу, 31 грудня 1987 року в них народився син ОСОБА_3яний ОСОБА_5, який є інвалідом дитинства та постійно потребував сторонньої допомоги. Таким чином, з моменту народження сина ОСОБА_3яного ОСОБА_5, вона не працювала, та знаходилася на утриманні свого чоловіка ОСОБА_1яного Е.М., який в той час отримував пенсію по інвалідності, як учасник ліквідації Чорнобильської катастрофи в розмірі пяти мінімальних заробітних плат. Пенсія її чоловіка ОСОБА_1яного Е.М. була єдиним джерелом для існування їхньої родини. Зі своїм чоловіком, вона проживала по день його смерті а саме по 9 листопада 1994 року. В останні час перед смертю, її чоловік тяжко хворів, і вона доглядала не тільки за хворою дитиною, але і за хворим чоловіком. На даний час вона сама є інвалідом 2 групи, отримує мінімальну пенсію, у звязку з чим змушена була звернутися до Лівобережного УПФУ в місті Маріуполі із заявою про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію у звязку із втратою годувальника в наслідок Чорнобильської катастрофи. Однак їй було відмовлено оскільки не підтверджено факту її спільного проживання з чоловіком ОСОБА_6 та перебування на його утриманні. Враховуючи той факт, що вона весь час перебування в шлюбі проживала в місті Донецьку, який на даний час є територією на яку не розповсюджується дія органів влади України, і всі документи, які б могли підтвердити факт спільного проживання залишилися в місті Донецьку, вона змушена звернутися до суду з відповідною заявою. Просить суд задовольнити її заяву в повному обсязі.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_3яна М.О. повністю підтримала свої вимоги, пояснила, що з квітня 2015 року вона перебуває на обліку в Лівобережному УПФУ міста Маріуполя, як отримувач пенсії по інвалідності. У звязку з тим, що в неї пенсія дуже маленька, а вона як інвалід 2 групи не має можливості працювати, проживає в орендованій квартирі, оскільки її квартира залишилася в окупованому Донецьку, вона звернулася до Лівобережного обєднаного управління пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області із заявою про перехід на пенсію її чоловіка, де їй було відмовлено у звязку з відсутністю підтвердження проживання її з чоловіком за однією адресою, та знаходження у нього на утриманні. Підтвердити факт постійного проживання разом з її чоловіком ОСОБА_1яним Е.М. та знаходження у нього на утриманні іншим шляхом ніж через суд вона не може, оскільки довідки видані житловими установами окупованого Донецьку не мають юридичного значення на території України. Просить суд задовольнити заяву в повному обсязі та встановити факт, знаходження її на утриманні.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_7 в судове засідання не зявився, надав суду письмовий відзив, в якому просив відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Свідоцтвом про укладання шлюбу виданого 10 липня 1987 року Будинком одруження міста Жданова Донецької області, підтверджено факт укладення шлюбу між ОСОБА_1яним ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с.9)

Свідоцтвом про смерть, виданим 21 листопада 1994 року, Київським районним відділом реєстрації актів цивільного стану міста Донецька, встановлено, що ОСОБА_1яний ОСОБА_4, помер 9 листопада 1994 року, про що було зроблено відповідний актовий запис № 1513.( а.с.9)

Згідно довідки 218 АА № 002709 від 21 січня 1993 року ОСОБА_1яному ОСОБА_4, встановлено 80% втрати професійної втрати працездатності з 31 серпня 1992 року по 31 серпня 1997 року. ( а.с.10)

Тяжку хворобу ОСОБА_1яного Е.М. повязану з виконанням обовязків під час виконання обовязків на Чорнобильській АЕС, підтверджено медичними документами:

- Висновком про настання інвалідності від 10 січня 1995 року ( а.с.11)

- Витягом з протоколу засідання Військово -лікарської комісії Північного регіону по встановленню причинного звязку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 5 липня 2012 року ( а.с.12)

- Військовим квитком НУ № 9175460 від 23 травня 1985 року, яким підтверджено факт виконання службових обовязків ОСОБА_1яного Е.М. в період з 27 січня 1987 року по 28 березня 1987 року по ліквідації наслідків Чорнобильської АЕС. ( а.с.14-16)

- Посвідченнями громадянина , який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи № 022805 від 4 січня 1994 року; № 126609 від 14 квітня 1993 року ( а.с.17,19)

Згідно ч. 1 ст. 234 ЦК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч.3 ст.235 ЦК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно ч. 2 п. 5 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Довідкою № 3 від 7 жовтня 1998 року виданою Управлінням соціального захисту населення Донецької області Державної адміністрації, підтверджено факт, що ОСОБА_1яна ОСОБА_2 має право на пільги як вдова інваліда ЧАЕС, згідно ст.ст. 20 п.11,31 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с.20)

Цей факт підтверджено і посвідченнями № 109449 від 12 жовтня 2007 року та № 501003 від 22 травня 2008 року, виданими на імя ОСОБА_1яної ОСОБА_2, яка має на пільги і компенсації встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни.

Той факт, що ОСОБА_1яна М.О. доглядала за своїм сином, який потребував допомоги, підтверджується тимчасовим посвідченням № 1001 від 21 липня 1991 року та посвідченням № 126609 від 14 квітня 1993 року за яким ОСОБА_1яний ОСОБА_5 має статус дитини яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи ( а.с. 19). Що в свою чергу підтверджується медичним висновком обласної дитячої спец ВККК № 80 на дитину що постраждала в наслідок ЧАЕС катастрофи у віці до 15 років від 19 грудня 1994 року.

Суд звертає увагу, що всі зазначені документи було видано державними органами України, які діяли на той час в місті Донецьку.

На даний час ОСОБА_1яна М.О, є пенсіонером по інвалідності 2 групи, що підтверджується довідкою МСЕК № 425316 від 1 липня 2012 року. Група інвалідності встановлена безстроково.(а.с.8)

Проживає на території України, про що свідчить довідка про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції № НОМЕР_1 від 29 квітня 2015 року. ( а.с.8а) та перебуває на обліку в Обєднаному Лівобережному УПФУ в місті Маріуполі Донецької області.

В судове засідання заявником ОСОБА_3яною М.О. було надано довідку ЖЕК № 1 ТОВ «Донецький правовий центр «Магістр» № 520 від 16 березня 2018 року Донецької Народної республіки, про те, що ОСОБА_1яна ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, була зареєстрована в квартирі 18 будинку 169 а по вулиці Артема в місті Донецьку разом з чоловіком ОСОБА_1яним ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, помер 9 листопада 1994 року. (а.с.13)

Вказана довідка підтверджується також Довідкою виданою заступником голови облради по виконавчій ради в 1995 році, про те, що ОСОБА_1яна М.О. є членом сімї померлого ОСОБА_1яного ОСОБА_4. Зазначена довідка видана в період коли в місті Донецьку діяли державні органи влади України.

За положеннями ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Проте, оцінюючи надані заявником документи, суд виходить з того, що спільне проживання є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про спільне проживання ОСОБА_9 з ОСОБА_6, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на пенсію, право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Крім того, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.

Відповідно до ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування. Непрацездатними членами сім'ї вважаються: 1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону; 2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років; 3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

До членів сім'ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім'ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв'язку з втратою годувальника.

З огляду на наведені вище письмові докази, суд вважає доведеним факт того, що заявник ОСОБА_3яна ОСОБА_2 на момент смерті свого чоловіка ОСОБА_1яного ОСОБА_4 проживала однією родиною, за однією адресою та перебувала на його утриманні.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається заявник, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що вимоги ОСОБА_1яної М.О. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 133, 141, 258, 259, 263, 293, 315, 319, ч. 2 п. 5 ст. 293, ч. 2 ст. 315 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_1яної ОСОБА_2 про встановлення факту знаходження на утриманні, зацікавлена особа: Лівобережне обєднане управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області - задовольнити.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1яної ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, з її чоловіком ОСОБА_1яним ОСОБА_4, який помер 9 листопада 1994 року, по день його смерті.

Встановити факт перебування ОСОБА_1яної ОСОБА_2 на утриманні її чоловіка ОСОБА_1яного ОСОБА_4.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Донецької області в місті Маріуполі через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення було складено та підписано 18 травня 2018 року.

Суддя _____________________ Шиян В.В.