Справа № 188/1618/17
Провадження № 2/188/60/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Бурди П.О.,

при секретарі Брагін А.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності,

в с та н о в и в:

ОСОБА_4 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позову зазначає, що у 2000 році відповідачем було придбано житловий будинок вартістю 40000 грн., право власності на який зареєстроване за відповідачем.

З 20.12.2003року по 26.10.2010 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі.

Позивач стверджує, що під час перебування у шлюбі спільно з відповідачем за спільні кошти та за рахунок власної праці сторони значно збільшили вартість майна відповідача та збільшили кількість господарських споруд на території домоволодіння.

Позивач зазначає, що після реєстрації шлюбу з відповідачем за рахунок спільних коштів подружжя, власної участі, власних коштів позивача вказаний будинок було добудовано майже наполовину, було проведено ремонтні роботи всередині будинку та зовні. Крім того, будинок було обладнано системою парового опалення. В результаті добудови та ремонту вартість вказаного будинку, на думку позивача, збільшилась на 25000 грн. Так само, вказує позивач, за рахунок спільних коштів подружжя, власної участі, власних коштів позивача було збудовано підвал, літню кухню, сарай, вугільник, літній душ, встановлено нову огорожу. На будування вказаних об'єктів сторонами було витрачено 20000 грн., в результаті чого загальна вартість домоволодіння також значно збільшилась.

Посилаючись на ст.ст. 60-63, 68 Сімейного кодексу (далі - СК) України, ст. 368 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, позивач просить визнати за сторонами у справі право спільної сумісної власності на житловий будинок, підвал, літню кухню, сарай, вугільник, літній душ, металеву огорожу розташовані за адресою: АДРЕСА_1 і стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги.

Відповідач позов не визнав, пояснив, що всі покращення житлового будинку були зроблені відразу після його придбання у 2000 році, коли він тільки зустрічався з позивачем, яка перебувала у зареєстрованому шлюбу з іншою особою.

Вислухавши пояснення сторін , допитавши свідків, дослідивши інші надані сторонами докази, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3).

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 82 ЦПК України зазначається, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4).

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч.5).

Судом встановлено, що позивач 07.07.2015 року вже зверталася до суду з позовом до відповідача про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року у справі № 188/890/15-ц позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу сторін в період з 28.03.2000 року по 20.12.2003 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасоване і в позові відмовлено. Цим рішенням встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12.06.2000 року відповідач придбав домоволодіння за адресою по АДРЕСА_1 у ОСОБА_5

Реєстраційним посвідченням за записом №9-144 від 21.06.2000 року в реєстраційній книзі підтверджується, що за відповідачем зареєстровано право приватної власності на цілий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Технічним паспортом на зазначений житловий будинок підтверджується, що попереднім власником будинку була ОСОБА_5, а наступним власником відповідач.

Свідоцтвом про народження НОМЕР_1, виданим виконкомом Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області підтверджується, що позивач має сина від першого шлюбу ОСОБА_6, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 і проживає спільно з позивачем та відповідачем.

Свідоцтвом про народження НОМЕР_2, виданим виконкомом Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_8, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свідоцтвом про одруження НОМЕР_3, виданим виконкомом Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області підтверджується, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано 20.12.2003 року, позивач отримала прізвище «ОСОБА_4».

Свідоцтвом про смерть НОМЕР_4, виданим виконкомом Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області підтверджується, що спільна дочка позивача та відповідача ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Копією трудової книжки НОМЕР_5 на ім'я ОСОБА_4 підтверджується, що позивач з 20.09.1993 року до 31.07.2006 року працювала у ДВАТ «Першотравенський ремонтно-механічний завод».

Судом встановлено, що сторони познайомились у січні 2000 року і лише з 28.03.2000 року попередній шлюб позивача з ОСОБА_10 було розірвано.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що факт проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в судовому засіданні є доведеним вивченими матеріалами справи та свідченнями заслуханих в судовому засіданні свідків, окрім того, на думку суду, в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що сторони станом з 28.03.2000 року до реєстрації шлюбу, а саме 20.12.2003 року, дійсно не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, проживали спільно,однією сім'єю.

Вказуючи на підставу скасування рішення суду першої інстанції в цій частині, апеляційний суд зазначав, що як убачається зі змісту поданої позивачем позовної заяви, її метою було встановлення факту проживання її та відповідача однією сім'єю та визнання за нею права на частину майна, придбане за період з 28.03.2000 року по день реєстрації шлюбу 20.12.2003 року. Такі правовідносини врегульовані ст.74 СК України, яка діє з 1 січня 2004 року. Згідно з ч.1 ст.58 Конституції України норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу має юридичне значення лише з 1 січня 2004 року, а до 1 січня 2004 року законодавець не передбачав можливість встановлення такого факту. Правила ст.ст.22, 28, 29 КпШС України не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які жили однією сім'єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі. Такі спори вирішуються згідно з п.1 ст.17 Закону України «Про власність», про що суд першої інстанції зазначав у своєму рішенні.

Враховуючи, що в період з 28.03.2000 року по 2012.2003 року діяли КпШС України та Закон України «Про власність», сам лише факт проживання однією сім'єю в період з 28.03.2000 року по 20.12.2003 року не є підставою для визнання за позивачем права спільної сумісної власності на майно.

Оскільки встановлення факту проживання однією сім'єю в період з 28.03.2000 року по 20.12.2003 року юридичного значення не має, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права.

Щодо наявності підстав для визнання за позивачем права спільної сумісної власності на частину домоволодіння, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачені Законом «Про власність» положення щодо спільної власності громадян на майно, надбане внаслідок їх спільної праці, поширюються на придбання його як при веденні особистого підсобного господарства, в тому числі членами колишнього колгоспного двору, так і в інших випадках.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно з цими положеннями право на майно може бути визнано не лише за громадянами, які є родичами, а й за іншими особами, коли буде встановлено, що вони входили до складу сім'ї і брали трудову участь у його придбанні.

Стороною позивача не надано суду доказів щодо розміру заробітної плати за цей період, що передував даті придбання домоволодіння та наявності особистих грошових збережень, їх передачі відповідачу або збору відповідної суми для купівлі будинку.

Крім того в судовому засіданні місцевого суду не знайшла свого підтвердження позиція позивача щодо того, яким чином вони планували придбання житла для спільного проживання окремо від батьків, що кожен із них, працюючи та отримуючи за місцем роботи кошти, накопичували спільно для зазначеної мети, зазначені твердження спростовуються показами ОСОБА_5, яка підтвердила, що позивач з матір'ю приходили лише пересвідчитись про узгодженість домовленості продажу будинку.

Апеляційний суд погодився, що місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що стороною позивача не доведено безпосередній вклад особистих грошових коштів та їх розмір для купівлі спірного будинку. Свідченнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_9 підтверджується, що кошти на купівлю будинку були надані відчужувачу особисто ОСОБА_9, тобто батьком відповідача, що стороною позивача не спростовано.

Апеляційний суд також погодився з висновком місцевого суду про доведеність позивачем своєї участі у ремонтних роботах у придбаному будинку як особисто, так і шляхом вкладу грошових коштів, допомоги, наданих її родичами в особі ОСОБА_12 та її матері,без визначення розміру такої, але захист її порушеного в цьому випадку права на відшкодування її частки витрат, передбачено іншим правовим шляхом.

Враховуючи, що сторони брали участь у вказаній цивільній справі, обставини, встановлені стосовно кожної з них рішенням апеляційного суду у цивільній справі № 188/890/15-ц, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, зокрема, даної.

Порівнюючи позовні вимоги у цивільній справі № 188/890/15-ц та в даній цивільній справі, суд звертає увагу на їх схожість. Позивач знову просить визнати за нею право спільної сумісної власності на нерухоме майно, що складається з наступних об'єктів: житловий будинок, підвал, літню кухню, сарай, вугільник, літній душ, металеву огорожу розташовані за адресою: АДРЕСА_1. У даному позові позивач збільшила кількість об'єктів нерухомого майна, на які вона просить визнати за нею право спільної сумісної власності, додавши вугільник, літню кухню та душ, разом з тим виключивши сіни та вбиральню. Позивач змінила підставу позову. Вона просить визнати за нею право спільної сумісної власності на ті ж самі об'єкти нерухомого майна уже з тієї підстави, що вони відремонтовані або збудовані в період зареєстрованого з відповідачем шлюбу, тобто після 20.12.2003 року до розірвання шлюбу 26.10.2010 року. Суд критично ставиться до тверджень позивачки і показань допитаних судом за її клопотанням свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 стосовно часу виконання певних робіт з поліпшення житлового будинку та будівництва господарських будівель, оскільки вони суперечать як обставинам, встановленим у цивільній справі № 188/890/15-ц, так і доказам, наданим відповідачем у даній справі.

Зокрема, з технічного паспорту, виготовленого колективним підприємством «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» 26.01.2018 року вбачається, що сіни, тамбур, колонка питна збудовані у 2000 році, погріб і сарай - у 2001 році, літня кухня і сарай у 2002 році, душ, огорожа, вбиральня у 2003 році (а.с.48-55). У порівнянні з технічним паспортом, виготовленим колективним підприємством «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» 30.09.1999 року (а.с.6-9) видно, що замість глиномазаного сараю без фундаменту 1963 року побудови збудований шлакоблочний сарай на бетонному фундаменті, замість дерев'яної вбиральні без фундаменту побудови 1961 року збудовано цегляну на цегляному фундаменті.

Свідки зі сторони позивача не змогли переконливо довести, чому вони так добре пам'ятають, що виконували будівельні роботи на запрошення сторін після 2003 року, а не раніше. Суд враховує, що спільне проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 28.03.2000 року по 20.12.2003 року вже встановлене рішенням суду у цивільній справі № 188/890/15-ц, хоч і не визнане юридичним фактом. Як показали ці свідки, позивач, яка працювала з ними на одному підприємстві, домовлялася з кожним з них про виконання певної роботи по будівництву у вільний від їхньої роботи час і вона розраховувалася з ними. В той же час вони визнали, що відповідач під час виконання ними робіт, як правило, був на роботі, однак приймав участь у прийомці виконаних робіт, висловлював свою оцінку. Враховуючи, що відповідач працював на підземних роботах у виробничому об'єднанні «Павлоградвугілля», пізніше реорганізованому в ПАТ ДТЕК «Павлоградвугілля», зі змінним графіком роботи, а позивач і свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 працювали на одному підприємстві за єдиним графіком роботи, позивач мала більше можливостей для спілкування зі свідками під час їхньої роботи в садибі відповідача.

Крім того, згідно з ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 380 ЦК України визначено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Садибою згідно з статтею 381 ЦК України є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

ЦК України не містить визначення такого об'єкта права власності як домоволодіння.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який прийнято 01.07.2004 року, набрав чинності 03.08.2004 року, в редакції від 04.07.2012 року, права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Відносини щодо державної реєстрації права власності на збудовані об'єкти нерухомого майна нерозривно пов'язані з законодавством у сфері містобудування, а саме із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Так, відповідно до норм вказаного Закону, обов'язковою умовою створення об'єкта містобудування як об'єкта цивільно-правових відносин, щодо якого можуть виникати речові права, є прийняття такого об'єкта в експлуатацію. Вказане направлено на реалізацію положень статті 331 ЦК України.

Оскільки Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» набрав чинності з 12 березня 2011, пунктом 9 Розділу V «Прикінцеві положення» передбачається певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами їх технічного обстеження.

Зокрема, до таких об'єктів було віднесено індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року.

Індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі.

Житловий будинок 1961 року побудови зареєстрований на відповідача, що підтверджується реєстраційним посвідченням за записом №9-144 від 21.06.2000 року в реєстраційній книзі Павлоградського міжміського бюро технічної інвентаризації (а.с.122).

Однак господарські будівлі, побудовані ним на вказаній садибі у період з 2000 року до 2003 року, підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, але, як визнали сторони, ці будівлі не прийняті в експлуатацію, будувалися без дозволу, без проекту і в сенсі ст.376 ЦК України вважаються самочинним будівництвом.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Отже, ні відповідач, ні позивач не можуть набути права власності на самочинно збудовані в період з 2000 року до 2003 року господарські будівлі і споруди до прийняття їх в експлуатацію і державної реєстрації.

Стаття 60 СК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2).

Проте, рішенням у цивільній справі № 188/890/15-ц вже встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 був придбаний за договором купівлі-продажу, укладеним між продавцем ОСОБА_5 та покупцем відповідачем (а.с.42), причому домовлявся про цей правочин і розраховувався за куплений будинок з продавцем батько відповідача ОСОБА_9, що він підтвердив в судовому засіданні у цій справі. Він та свідок ОСОБА_16 показали суду, що поліпшення придбаного житлового будинку та будівництво господарських будівель та споруд почалося відразу після купівлі будинку і ці роботи організовували і контролювали відповідач і його батько.

Таким чином, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належав відповідачу ще до укладення шлюбу з позивачем.

Відповідно до ч.1 ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, суд дійшов висновку, що позивач не довела належними, допустимими та достатніми доказами, що внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат позивача в період шлюбу житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 може бути визнаний за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у позові слід відмовити.

На підставі викладеного, ст.ст.60, 62 СК України, ст.328, 376, 380, 381 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 13, 76-81, 141, 263-265, 280-284, 288, 289, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після відмови у відкритті апеляційного провадження, повернення апеляційної скарги, залишення її без розгляду, ухвалення іншого рішення по суті апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Враховуючи, що в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення 04 травня 2018 року.

Учасник справи, якому повне рішення або не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя П. О. Бурда