Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

місто Київ

справа № 645/7940/15-ц

провадження № 61-1140св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: ОСОБА_4, Національний банк України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року у складі судді Бондарєвої І. В. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 червня 2016 року у складі колегії суддів: Колтунової А. І., Костенко Т. М., Черкасова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його передачі у власність банку.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 15 червня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 1/ФКВ-07, відповідно до умов якого ТОВ «Український промисловий банк» надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 33 000, 00 доларів США з розрахунку 14, 6 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 15 червня 2007 року до 14 червня 2022 року. З метою забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 1/Zфквіп-07, відповідно до умов якого відповідач передала в іпотеку нерухоме майно - двокімнатну квартиру № 49, загальною площею 43, 80 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 умов кредитного договору станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 381 864, 50 грн.

ТОВ «Український промисловий банк» 30 червня 2010 року передало на користь ПАТ «Дельта Банк» активи, кредитні зобов'язання та право вимоги до боржників.

Зважаючи на зазначене, позивач просив суд в рахунок погашення зазначеної заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, двокімнатну квартиру № 49, загальною площею 43, 80 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, визнати право власності на предмет іпотеки за ПАТ «Дельта Банк».

Як на правові підстави позову банк посилався на статті 512-519, 526, 530, 536, 575, 589, 610, 612, 629, 1046-1050, 1054, 1056-1 ЦК України, главу V Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що іпотечним договором передбачений єдиний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, лише шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах. Можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього умовами іпотечного договору не передбачено, а тому позивач не має права вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки у такий спосіб.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» з інших підстав.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що обраний банком спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки був передбачений застереженням щодо задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним між сторонами, а тому на підставі частини другої статті 16 ЦК України іпотекодержатель має право вимагати застосування його судом. Проте такий спосіб захисту не є співмірним із сумою простроченої заборгованості та із загальною сумою заборгованості за кредитним договором, боржник за кредитним зобов'язанням протягом розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій сплачував заборгованість, а тому її розмір зменшується. Задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на зазначену квартиру, вартість якої значно перевищує суму боргу ОСОБА_4 за кредитним договором, на забезпечення виконання якого укладено договір іпотеки, спричинить порушення прав та законних інтересів відповідача, оскільки різниця між вартістю квартири та сумою заборгованості за кредитним договором поверненню на користь ОСОБА_3 не підлягає.

У разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, рішення у справі не підлягало б виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира використовується як місце постійного житла іпотекодавця, ОСОБА_3, інша житлова площа у неї відсутня. Договір іпотеки укладено з метою забезпечення кредитного договору в іноземній валюті.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просило скасувати рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 червня 2016 року, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що законодавством не передбачено підстави для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з неспівмірністю заборгованості за основним зобов'язанням із вартістю іпотечного майна. Одночасно суд апеляційної інстанції зробив висновок про наявність підстав для задоволення позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього. Висновки апеляційного суду про відмову у задоволенні позову та наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності суперечать один одному.

Введений за Законом України «Про мораторій стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрати кредиторами права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє кредиторам захищати свої права зазначеним способом, у той час як відмова у задоволенні позову остаточно позбавляє кредитора такого права.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 просила залишити в силі рішення апеляційного суду, зазначаючи, що судом апеляційної інстанції правильно застосовані норми матеріального права, дано належну оцінку доказам у справі, висновки суду відповідають обставинам справи. Банк не порушував питання повернення відповідачу надлишку вартості спірного нерухомого майна, враховуючи, що ціна предмета іпотеки на момент розгляду справи перевищувала розмір заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 08 листопада 2017 року цивільну справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Національний банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 12 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 15 червня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 1/ФКВ-07, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 33 000, 00 доларів США на строк з 15 червня 2007 року до 14 червня 2022 року зі сплатою за користування кредитом 14,6 % річних.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 1/Zфквіп-07, відповідно до умов якого вона передала в іпотеку нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_2, що належить їй на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05 липня 1993 року.

ТОВ «Український промисловий банк» зобов'язання за кредитним договором виконав, грошову суму ОСОБА_4 перерахував.

Відповідно до договору про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь ПАТ «Дельта Банк» від 30 червня 2010 року позивачу передано право вимоги за зазначеними кредитним договором та договором іпотеки.

ОСОБА_4 взяті за кредитним договором зобов'язання не виконав, зважаючи на що станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість за тілом кредиту в розмірі 1 105, 50 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило 24 389, 85 грн, та за простроченими відсотками в розмірі 809, 71 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило 17 864, 05 грн. Загальна сума заборгованості за кредитним договором становила 381 864, 50 грн, заборгованість за тілом кредиту 360 111, 31 грн, за нарахованими відсотками 21 753, 19 грн.

У підпункті 4.1 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки якщо в момент настання строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором воно не буде виконано належним чином, зокрема, при повному або частковому неповерненні кредиту (чергового платежу за кредитом) та/або при несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій у встановлені кредитним договором строки.

Відповідно до підпункту 4.3 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим у підпункті 4.4 цього договору. У випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених підпунктом 4.1 цього договору, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги одним з таких способів: шляхом прийняття іпотекодежателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання; шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. У випадку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса реалізація предмету іпотеки здійснюється шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Згідно з підпунктом 4.4 іпотечного договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке здійснюється одним із таких способів звернення стягнення на предмет іпотеки: 4.4.1 - шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання. Цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки; 4.4.2 - шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі незалежної експертної оцінки предмета іпотеки. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цього договору, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на предмет іпотеки.

У випадку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса, що передбачено у підпункті 4.5 іпотечного договору, реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

В оцінці доводів касаційної скарги, законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень Верховний Суд керується ЦК України, Законом України «Про іпотеку», нормами іпотечного договору.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом пункту 4.4 іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони, підписавши іпотечний договір, узгодили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового порядку врегулювання спору, і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, що спростовує доводи касаційної скарги в цій частині.

У статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення та вчинення певних дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений можливості відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

У статті 392 ЦК України передбачено, що визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Під час розгляду справи Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. При цьому необхідно врахувати, що у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Таким чином, враховуючи, що фактичні обставини справи, посилання та доводи заявника у цій справі є аналогічними до обставин у справі № 760/14438/15-ц, Верховний Суд не встановив підстав для відступу від правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду.

Зважаючи на наведене, висновки апеляційного суду щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього в судовому порядку є помилковими. Натомість суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову з підстав відсутності такого судового способу захисту, зазначивши про можливість врегулювання спору у позасудовому порядку відповідно до умов іпотечного договору та порядку, визначеному ним.

Втім суд апеляційної інстанції невірно застосував до спірних правовідносин Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до підпункту 1 пункту 1 якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Аналіз наведеної норми права свідчить, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»лише обмежує в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності, натомість не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Верховний Суд України у постанові від 09 вересня 2015 року у справі № 6-483цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 цього Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

У частині доводів касаційної скарги щодо співмірності розміру заборгованості вартості предмета іпотеки, то Верховний Суд врахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 04 листопада 2015 року у справі №6-340цс15, відповідно до якого не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного виконання договору. Зазначене може бути враховано лише в разі, якщо порушенням основного зобов'язання іпотекодержателю не завдано збитків.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який застосовується за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Верховний Суд встановив, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи нове рішення у справі про відмову у задоволенні позову з інших підстав, скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, доводи касаційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 червня 2016 року скасувати.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик