АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2018 року

м. Київ

справа №761/17457/17

провадження №22-ц/796/3315/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Музичко С.Г., Махлай Л.Д.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»

третя особа - ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника відповідача ПАТ «Альфа Банк» - Біллериса Юрія Олексійовича

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2017 року у складі судді Малинникова О.Ф.,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом , в якому просив ухвалити рішення про припинення правовідносини за договором поруки №2634/0608/45-011-Р-2 від 03 червня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Позовна заява мотивована тим, що згідно наданих ПАТ «Альфа Банк» розрахунків з 02 червня 2011 року по 06 червня 2011 року та Додаткової угоди № 1 до Кредитного договору № 2634/0608/45-011 від 03 червня 2008 року, укладеної між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 06 червня 2011 року, відбулось збільшення відсоткової ставки на 1 відсоток, внаслідок чого ставка склала 12,90% річних, що в свою чергу не узгоджується з умовами Договору поруки №2634/0608/45-011-Р-2 від 03 червня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Зазначав, що 03 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 2634/0608/45-011, згідно умов якого ВАТ «Сведбанк» надає ОСОБА_2 кредит в розмірі 90 000 доларів США на строк по 03 червня 2038 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,90% річних.

Разом з тим, цього ж дня між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №2634/0608/45-011-Р-2, згідно якого позивач поручився перед ВАТ «Сведбанк» відповідати за виконання зобов'язання щодо повернення коштів, наданих ВАТ «Сведбанк» ОСОБА_2 у вигляді кредиту в сумі 90 000 доларів США з процентною ставкою 11,90 % річних.

Посилався на те, що договір поруки не передбачає збільшення процентної ставки за кредитним договором в односторонньому порядку без додаткової згоди позивача.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказував на те, що ВАТ «Сведбанк» без повідомлення та отримання його згоди в період з 02 червня 2011 року по 06 червня 2011 року збільшив розмір процентної ставки з 11,90% річних до 12,90% річних за Кредитним договором № 2634/0608/45-011 від 03 червня 2008 року, що, в свою чергу, призвело до збільшення обсягу відповідальності позивача як поручителя. А згідно Додаткової угоди № 1 до Кредитного договору № 2634/0608/45-011 від 03 червня 2008 року, укладеної між відповідачем та третьою особою, процентна ставка за кредитом була зменшена до 11,90% річних.

Крім того, ОСОБА_1 зазначав, що в провадженні Броварського районного суду Київської області перебуває справа № 379/1204/2015-ц про стягнення зі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_1 в солідарному порядку суми заборгованості за Кредитним договором.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2017 року позов задоволено, правовідносини за договором поруки № 2634/0608/45-011-Р-2 від 03 червня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_1, ОСОБА_2 припинено, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ПАТ «Альфа Банк» - Біллеріс Ю.О. 27 березня 2018 року подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалено з порушенням норм діючого законодавства, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Зазначав, що можливість зміни банком процентної ставки в односторонньому порядку передбачена кредитним договором.

Посилався на те, що згідно з Договором поруки № 2634/0608/45-011-Р-2 від 03 червня 2008 року, укладеним між сторонами, термін «Основне зобов'язання» включає як кредитний договір так і додаткові угоди до нього, які будуть укладені між банком і позичальником, та будуть невід'ємною частиною кредитного договору № 2634/0608/45-011 від 03 червня 2008 року. Оскільки, відповідно до вказаного договору поруки, поручитель підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами кредитного договору та повністю погодився з ними, вважає, що позивач був ознайомлений з можливим підвищенням відсоткової ставки за кредитним договором, а отже, не має жодних підстав визнати правовідносини за договором поруки припиненими.

ОСОБА_1 13 квітня 2018 року надіслав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, подану представником відповідача ПАТ «Альфа Банк» - Біллерісом Ю.О., в якому зазначав, що договором поруки не встановлена можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення позивача та укладення окремої угоди, а навпаки п. 11 Договору поруки передбачає обов'язкове погодження та повідомлення позивача щодо внесень змін до Основного зобов'язання в частині збільшення відповідальності позивача як поручителя. Просив залишити апеляційну скаргу ПАТ «Альфа Банк» без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2017 року без змін.

ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Представник відповідача ПАТ «Альфа Банк» в судове засідання не з"явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, у поданому до суду клопотанні просив справу розглянути у їх відсутності.

Представник позивача ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без змін.

Відповідно до п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIIIАпеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», було змінено основне зобов'язання в бік збільшення розміру процентів з 11,90% річних до 12,90% річних за період з 02 червня 2011 року по 06 червня 2011 року, які позичальник ОСОБА_2 зобов'язаний сплатити за користування кредитом, що, в свою чергу, призвело до збільшення відповідальності ОСОБА_1, як поручителя, без його згоди, що не відповідає умовам договору поруки №2634/0608/45-011-Р-2 від 03 червня 2008 року.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, рішення суду не відповідає вказаним нормам, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового по суті заявлених позовних вимог.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 03 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 2634/0608/45-011, за яким банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти в розмірі 90 000 доларів США на строк по 03 червня 2038 року включно, а позичальник зобов'язується повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 11,90% річних.

Цього ж дня між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №2634/0608/45-011-Р-2, згідно якого позивач поручився перед ВАТ «Сведбанк» відповідати за виконання зобов'язання щодо повернення коштів, наданих ВАТ «Сведбанк» ОСОБА_2 за кредитним договором № 2634/0608/45-011 від 03 червня 2011 року.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ВАТ «Сведбанк») та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ПАТ «Сведбанк» погодився продати (відступити) права вимоги та передати їх ПАТ «Дельта Банк», а ПАТ «Дельта Банк» погодився купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Згідно додатку № 1 було відступлено та передано право вимоги за кредитним договором № 2634/0608/45-011 від 03 червня 2011 року.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ПАТ «Дельта Банк» погодився продати (відступити) права вимоги та передати їх ПАТ «Альфа Банк», а ПАТ «Альфа Банк» погодився купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Також було передано і право вимоги за кредитним договором № 2634/0608/45-011 від 03 червня 2011 року.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 17 Договору поруки № 2634/0608/45-011-Р-2 від 03 червня 2008 року, підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов цього договору, були підписи сторін.

Згідно п. 2 Договору поруки поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобов'язання усіма належними йому грошовими коштами.

З пункту 1 Договору поруки вбачається, що термін «Основне зобов'язання» включає як кредитний договір № 2634/0608/45-011 від 03.06.2011 року, так і додаткові угоди до нього, які будуть укладені між Банком та Позичальником, та будуть невід'ємною частиною кредитного договору.

Пунктом 15 Договору поруки встановлено, що поручитель підтверджує своє ознайомлення з усіма умовами кредитного договору № 2634/0608/45-011 від 03.06.2011 року та повністю погоджується з цими умовами.

Так, в п. 8.4 Кредитного договору № 2634/0608/45-011 від 03.06.2011 року зазначено, що сторони за взаємною згодою домовились без укладання будь-якої додаткової угоди до цього договору, у випадку невиконання зобов'язань, що передбачені п.п. 5.6, 5.7, 2.2 встановити наступний порядок змін умов цього договору з відповідною зміною відсоткової ставки за користування кредитними коштами: п. 8.4.1 № 2634/0608/45-011 від 03.06.2011 року відсоткова ставка підвищується на один відсоток за кожен факт такого порушення від рівня поточної ставки на дату порушення зобов'язання третьої особи. Відсоткова ставка підвищується з дня, наступного за днем порушення строків виконання зобов'язання, передбаченого п.п. 5.6, 5.7, 2.2. У випадку, якщо такий день припадає на небанківський, то відсоткова ставка збільшується з першого наступного банківського дня, без укладання додаткової угоди.

Згідно пункту 8.4.2 Кредитного договору № 2634/0608/45-011 від 03.06.2011 року зменшення відсоткової ставки відбувається шляхом укладання додаткової угоди, після виконання зобов'язання третьою особою з дати підписання додаткової угоди. При цьому, зменшення відсоткової ставки відбувається в тому ж розмірі, на який відсоткова ставка була підвищена згідно пункту 8.4.1.

06 червня 2011 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступало правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 було укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору № 2634/0608/45-011 від 03.06.2011 року, згідно з якою на виконання п. 8.4.2 Кредитного договору в зв'язку з виконанням позичальником зобов'язання, передбаченого п. 5.7 сторони домовились викласти п. 1.3 Кредитного договору в редакції, якою передбачено встановлення процентної ставки за користування кредитом у розмірі 11,90% річних з дати підписання цієї Додаткової угоди.

Пункт 5.7 Кредитного договору № 2634/0608/45-011 від 03.06.2011 року передбачає своєчасне укладання позичальником договору страхування предмету іпотеки, за яким Банк має бути вигодонабувачем.

До того ж, відповідно до п. 1.3 Кредитного договору № 2634/0608/45-011 від 03.06.2011 року сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього Договору, встановили, що розмір визначеної процентної ставки 11,90% може змінюватися без укладання додаткового правочину до Кредитного договору у випадку і у порядку, встановленому п. 6.1, п. 8.4 Кредитного договору.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що у разі, якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним.

Згідно із частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Функціональне призначення поруки залежить від стадії існування цього забезпечувального правовідношення: до моменту порушення основного зобов'язання порука спрямована на стимулювання боржника до виконання взятих на себе обов'язків, а з моменту невиконання чи неналежного виконання - на забезпечення і захист інтересів кредитора та компенсацію його майнових втрат.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до змісту Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року, згідно частини першої статті 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору.

Отже, на зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

Такого правового висновку дійшов Верховний суд України у справі за № 6-1539цс17.

Як убачається з Додаткової угоди № 1 до Кредитного договору № 2634/0608/45-011 від 03.06.2011 року, укладеної між ПАТ «Сведбанк» і ОСОБА_2, та розрахунку заборгованості за Кредитним договором № 2634/0608/45-011 від 03.06.2011 року станом на 07.07.2015 року, наданим відповідачем ПАТ «Альфа Банк», підвищена відсоткова ставка в розмірі 12,90% річних діяла з 02.06.2011 року по 05.06.2011 року включно, тобто до моменту виконання позичальником зобов'язання застрахувати на користь банку предмет іпотеки на суму не меншу, ніж сума оцінки предмету іпотеки за іпотечним договором та забезпечити наявність та дійсність договорів страхування протягом усього строку дії Кредитного договору, передбаченого п. 5.7 цього договору, невиконання умов якого і призвело до збільшення процентної ставки.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підвищення відсоткової ставки на 1 відсоток строком на 4 дні у зв'язку із невиконанням позичальником умов Кредитного договору не дає підстав вважати таке підвищення зміною основного зобов'язання, на яку необхідно отримати згоду поручителя, оскільки ця зміна відсоткової ставки передбачена в договорах, укладених між сторонами та є зміною лише умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується та згода поручителя не вимагається.

Окремо слід зазначити, що судом першої інстанції не прийнято до уваги та не надано належної правової оцінки інформації, про яку зазначали як позивач в позовній заяві, так і представник відповідача в своєму запереченні щодо наявності рішення, ухваленого Броварським міськрайонним судом Київської області від 27 березня 2017 року відносно задоволення позовних вимог у справі за позовом ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яке на час ухвалення оскаржуваного рішення вже набрало законної сили та 05 травня 2017 року Броварським міськрайонним судом Київської області було видано виконавчий лист на підставі рішення від 27 березня 2017 року.

Згідно статті 18 ЦПК України судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України.

Після набрання рішенням законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частини друга статті 223 ЦПК України (2004 року).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладеній у постановах: від 26 листопада 2014 року № 6-75цс14, від 3 лютого 2016 року № 6-2017цс15, від 6 липня 2016 року № 6-1199цс16, а також аналогічного висновку дійшов Верховний суд в постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 756/11318/15-ц (провадження № 61-4859св18).

Відповідно до частини 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що такі обставини встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов'язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

З огляду на зазначене, колегія доходить висновку, що суд першої інстанції на вказані обставини не звернув уваги, належним чином не дослідив умов кредитного договору та договору поруки, дав невірну оцінку щодо можливості ПАТ «Альфа Банк» підвищити відсоткову ставку за кредитним договором № 2634/0608/45-011 від 03.06.2011 року в односторонньому порядку у випадку невиконання боржником зобов'язань, передбачених цим договором, з умовами якого ОСОБА_1 ознайомлений, крім того, не врахував наявності рішення, ухваленого Броварським міськрайонним судом Київської області від 27 березня 2017 року та у зв'язку з цим дійшов помилкового висновку про задоволення позову та визнання договору поруки припиненим.

З урахуванням наведеного, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість зміни банком процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки здійснення останньої прямо передбачено умовами Кредитного договору.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 960,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача ПАТ «Альфа Банк» - Біллериса Юрія Олексійовича задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа ОСОБА_2 про припинення договору поруки - відмовити.

Стягнути зОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 960,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено 15 травня 2018 року.

Головуючий: В.А. Кравець

Судді: С.Г. Музичко

Л.Д. Махлай