АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 755/1497/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3380/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.

за участю секретаря судового засідання Маличівської Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об'єкти нерухомого майна», треті особи: ЖБК «Восток», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним права власності на Ѕ частину квартири, визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності на Ѕ частину квартири, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_3, Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об'єкти нерухомого майна» (надалі - КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об'єкти нерухомого майна») про визнання недійсним права власності на Ѕ частину квартири, визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності на Ѕ частину квартири.

ОСОБА_2 зазначав, що 20 листопада 1987 року звернувся до голови правління Житлово-будівельного кооперативу «Восток» (надалі - ЖБК «Восток») із заявою про поставлення його в чергу на покращення житлових умов. Загальними зборами членів ЖБК «Восток» від 17 вересня 1989 року позивача прийнято в члени кооперативу та надано для користування квартиру АДРЕСА_1, за яку 16 березня 1990 року ним сплачено пайовий внесок в розмірі 2009,62 руб.

У червні 2013 року в приміщенні Житлово-експлуатаційної контори № 402 (надалі - ЖЕК) ОСОБА_2 дізнався про рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 15 грудня 2006 року по справі № 2-134/2006 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частку спільної квартири АДРЕСА_1, яким розділено вказане майно подружжя в рівних частках та на підставі якого за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири.

12 липня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до відділу архівної роботи Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про отримання копії рішення від 15 грудня 2006 року. За розглядом вказаної заяви було встановлено, що цивільна справа № 2-134/2006 в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва не перебувала, рішення по даній справі суддею Ластовкою Н.Д. не ухвалювалось. При цьому, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2005 року у справі № 2-666/05 за головуванням судді Савлук Т.В. було відмовлено у прийнятті позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частку квартири.

На підставі вищевказаного, ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення та 27 липня 2013 року були внесенні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 15 ч. 1 ст. ст. 358 КК України.

З урахуванням уточнень позивач просив:

визнати недійсним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3;

визнати недійсною та скасувати реєстрацію права власності на Ѕ частину квартири НОМЕР_1, зареєстроване 13 листопада 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна на ім'я ОСОБА_3

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскільки Дніпровський районний суд м. Києва не причетний до виготовлення копії рішення від 15 грудня 2006 року у цивільнійсправі № 2-1344/2006р., що підтверджується наявними в матеріалах цивільної справи № 755/1497/16-ц доказами, зазначений документ не є рішенням та не може створювати юридичних наслідків.

Крім цього, районний суд не звернув увагу на порушення Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» при розгляді заяви ОСОБА_3 від 30 жовтня 2007 року приписів п. 2.3. та п. 3.6. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. №7/5.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_2, який підтримав апеляційну скаргу, представника ОСОБА_3, який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи, з 05 червня 1987 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 22 листопада 2005 року, згідно актового запису № 1210, вчиненого відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києва, розірвано (а.с.34, 35, том 1).

Встановлено, що 17 вересня 1989 року загальними зборами членів Житлово-будівельного кооперативу «Восток» на підставі поданої заяви ОСОБА_2 прийнято в члени кооперативу та надано для користування квартиру АДРЕСА_2 (а.с.8 т. 1).

Відповідно до корінця повідомлення від 27 листопада 1989 року Житлово-будівельного кооперативу «Восток», квартиру АДРЕСА_2 передано членам сім'ї ОСОБА_2 (а.с.38 т. 1).

Згідно квитанції № ВВ 068876 від 16 березня 1990 року, позивачем сплачено пайовий внесок за квартиру НОМЕР_1, розташовану по АДРЕСА_1 в розмірі 2009,62 карб. (а.с.10 т. 1).

Встановлено, що 30 жовтня 2007 року відповідач ОСОБА_3 звернулась до Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об'єкти нерухомого майна із заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно №117435 (КВ-2007), а саме на квартиру АДРЕСА_2, долучивши копію рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року (а.с.5 т.1).

Згідно довідки КВ-2016 № 20829 від 30 травня 2016 року Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації» та листа № 062/14-9678 (И-2017) від 14 серпня 2017 року, за даними реєстрових книг за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року по справі № 2-134/2006. (а.с.101 т.1, 187 т. 2).

Разом з тим, матеріалами справи доведено, що у 2006 році цивільна справа № 2-1344/2006 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя Дніпровським районним судом м. Києва, не розглядалася, рішення за вказаними вимогами 15 грудня 2006 року не ухвалювалося (а.с.55 т.3).

Зі справи убачається, що ОСОБА_2 про наявність підробленого судового рішення дізнався влітку 2013 року й відразу із заявою про вчинення злочину звернувся до прокуратури Дніпровського району м. Києва (а.с.142 т. 1), а 24 липня 2013 року - до Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (а.с.120-121 т.1).

Встановлено, що 25 липня 2013 року, відповідно до заяви ОСОБА_2 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості по кримінальному провадженню № 0012133 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України (а.с.118-119 т.1).

Відповідно до листа Київської місцевої прокуратури № 4 від 24 січня 2017 року, слідчим відділом Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві проводиться судове розслідування у кримінальному провадженні за № 0012133 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 190 КК України (а.с.147-148 т.2).

Згідно відповіді № А-1971 від 17 квітня 2018 року Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві, на даний час у кримінальному провадженні за № 0012133 проводяться слідчі та процесуальні дії (а.с.54 т. 3).

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним права власності та недійсною й скасування реєстрації права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна на ім'я ОСОБА_3, районний суд виходив з підстав його недоведеності та правомірності дій, пов'язаних з набуттям відповідачкою права власності на нерухоме майно.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у статті 41 Конституції України, яка проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Районний суд, керуючись вимогами ст. 202 ЦК України, визнав доведеним правомірність набуття ОСОБА_3 права власності на спірне майно.

Разом з тим, суд залишив поза увагою, що правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття, в той час як у справі відсутні докази законності набуття ОСОБА_3 права власності на Ѕ частину АДРЕСА_3.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд повинен був враховувати й положення ч. 2 ст. 328 ЦК, яка визначає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт.

Між тим, районний суд не врахував зазначене та не дав належної правової оцінки обставині, яка має істотне значення по справі, а саме те, що рішення суду, на підставі якого відповідачкою було набуто право власності, Дніпровський районним судом м. Києва не ухвалювалося, зазначений у ньому спір не був предметом розгляду та вирішення місцевого суду.

Отже, матеріали справи свідчать про незаконність набуття ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Відповідно до п. 16 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 № 703, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації.

Встановлено, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно №117435 (КВ-2007), а саме на квартиру АДРЕСА_2, за ОСОБА_3 було здійснено на підставі підробленого судового рішення, що послугувало підставою до порушення органом досудового розслідування кримінальної справи, провадження у якій триває.

Крім цього, процедура державної реєстрації Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (надалі - БТІ) права власності на нерухоме майно за заявою ОСОБА_3 відбувалася з порушенням Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (далі - Тимчасове положення).

Так, в порушення п. 2.3. Тимчасового положення, реєстрація зміни права ОСОБА_2, здійснювалися БТІ без участі позивача, як співвласника та відповідного запису в правовстановлючих документах останнього, крім цього в порушення п. 3.6. Тимчасового положення проводилася без належного проведення технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна.

Отже, в матеріалах справи містяться беззаперечні докази, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року у цивільній справі № 2-1344/2006р. не ухвалювалося, а державна реєстрація права власності ОСОБА_3 проведена з порушенням зазначеного Тимчасового положення.

Враховуючи вищенаведене, факти і обставини справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, ухваленими з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

За таких обставин, рішення районного суду підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити нове рішення, яким в частині вимог про визнання недійсною та скасування реєстрації права власності на Ѕ частину квартири НОМЕР_1, зареєстроване 13 листопада 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна на ім'я ОСОБА_3 позов задовольнити.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, заміну або припинення цивільних прав та обов'язків й саме правочин може бути визнано недійсним (ст. 215 ЦК).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст.5 ЦПК).

Положеннями ст. 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, проте такого способу захисту, як визнання недійсним права власності, вказаний закон не містить.

На спірне майно ОСОБА_3 не набула право власності в установленому законом порядку, відповідне судове рішення не ухвалювалося, що стало підставою до визнання недійсною державної реєстрації такого права й її скасування.

За таких обставин, у задоволенні заявленого ОСОБА_2 позову про визнання недійсним права власності на Ѕ частину квартири слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд ,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року скасувати.

Постановити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсною та скасувати реєстрацію права власності на Ѕ частину квартири НОМЕР_1, зареєстроване 13 листопада 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна на ім'я ОСОБА_3.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 травня 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: