РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2018 року, місто Новоград-Волинський Житомирської області

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого - судді Мозгового В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кравець І. А.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3

перекладача жестової мови ОСОБА_4

(Справа № 285/3096/18, провадження у справі № 2/0285/1245/18)

розглянув у судовому засіданні у загальному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року до суду звернулась позивачка ОСОБА_1 з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в якому просить виселити відповідачів з належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням і зняття їх з реєстрації.

Свої вимоги позивачка ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, вона набула право власності на квартиру АДРЕСА_1. Наданий час в квартирі зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5, які вселилися в квартирі з дозволу колишнього власника/спадкодавця ОСОБА_6. В добровільному порядку звільнити житло не бажають.

Позивач посилаючись на те, що оскільки вона є власником квартири та має намір розпоряджатися нею в інтересах своєї сімї, а відповідачі, не являючись членами її сімї в цьому їй перешкоджають, просить суд позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 у поданому відзиві позов не визнала. Відповідачка не визнання позову обґрунтувала тим, що квартира АДРЕСА_1 була отримана у власність колишнім власником ОСОБА_6 18.01.2006 року на підставі договору міни, сторонами якого були остання та ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_9. Оскільки спадкодавець ОСОБА_6 була власником двохкімнатної квартири, а обмін проводила на трьохкімнатну квартиру, була домовленість між покійним чоловіком відповідачки ОСОБА_10, якій одночасно був сином спадкодавця ОСОБА_6, що в рахунок дотації при обміні він подарує свою однокімнатну квартиру ОСОБА_11, а вони з матірю набудуть спільної власності на трьохкімнатну квартиру. Після оформлення відповідних договорів міни від 18.01.2006 р. та дарування від 17.01.2006 року вона з донькою, її чоловік ОСОБА_10 та мати чоловіка ОСОБА_6 стали проживати в цій квартирі однією сімєю. Після смерті свого чоловіка ОСОБА_10 вона продовжила проживати в квартирі разом з донькою де проживають до теперішнього часу.

Відповідачка ОСОБА_2 посилаючись на те, що оскільки вона постійно проживала в квартирі, як до смерті її чоловіка так і після, та являється спадкоємцем належної її чоловікові частки в квартирі, і відповідно має статус співвласника цієї квартири, просить суд у задоволенні позову відмовити.

Відповідачка ОСОБА_5 відзив на позовну заяву не подавала, про місце і час розгляду справи повідомлена відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України /а.с.55,56/. Крім того, відповідачка ОСОБА_5 є донькою відповідачки ОСОБА_2 та вони проживають і зареєстровані по одній адресі, що також може свідчити про можливість відповідачки бути обізнаною про наявність відносно неї судового провадження.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своєму рішенні по справі «Пономарев проти України» зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

На підставі вищезазначеного розгляд справи відбувався за відсутністю відповідачки ОСОБА_5.

В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні з допомогою перекладача жестової мови, просила у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідачки ОСОБА_2 також в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши усні пояснення учасників справи, свідків, дослідивши наявні матеріали в справі та давши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності, згідно свідоцтва про право спадщину за заповітом від 06.10.2016 року виданого після смерті спадкодавця ОСОБА_2, позивачці ОСОБА_1 /а.с.4/.

Також встановлено, що в зазначеній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_5, які вселилися в квартиру з дозволу попереднього власника ОСОБА_6, яка померла 04.04.2016 року, та були членами її сімї /а.с.20,21,40,41/.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.383 Ц України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Частиною 3 ст. 98 Житлового кодексу визначено, що тимчасові жильці зобов'язані на вимогу власника будинку негайно звільнити приміщення, яке вони займають. У разі відмови в цьому, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 109 ЖК вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку

Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Таким чином, положення статей 98, 116 ЖК передбачають підстави виселення, зокрема тимчасових жильців, оскільки після того, як особа, до якої вони вселились, позбулась права власності, вони стали тимчасовими жильцями.

Аналіз вказаних норм приводить до висновку, що права власника житлового будинку, квартири визначені ст.ст.317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника.

Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним.

Право відповідачів, які не є власниками спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідачів.

Доводи відповідачки ОСОБА_2, що вона являється співвласником квартири, а тому не може бути виселена, в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли, оскільки її чоловік не набув права власності на квартиру у встановленому законом порядку, а покази свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14, про фактичне набуття права спільної сумісної власності чоловіком відповідачки ОСОБА_2 на квартиру, а в подальшому після його смерті і самою відповідачкою, не можуть бути єдиною підставою для набуття відповідачкою часткового права власності на квартиру. Крім того, згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, власником квартири АДРЕСА_2, з 18.01.2006 року на підставі договору міни, була померла ОСОБА_2 /а.с.5/.. Договори міни та дарування у судовому порядку недійсними чи удаваними не визнавались.

Оскільки позивачка є новим власником квартири, яка не давала згоди на вселення та реєстрацію у ній відповідачів, а останні не є членами її сімї, вселилися та проживають у квартирі зі згоди колишнього власника, суд приходить до висновку, що право на зайняття відповідачами житлового приміщення припинене.

Щодо виселення без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов'як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).

В судовому засіданні встановлено, що позивачка іншого власного житла не має, її сімя складається з пяти чоловік, з яких троє дітей, де двоє є малолітніми, а старший син є дитиною з інвалідністю, в звязку з чим мають намір використовувати квартиру для власних потреб /а.с.10/.

Також встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 являється особою з інвалідністю (вади слуху), що значно ускладнює їй організацію свого життя, іншого житла не має, в квартирі проживає з 2006 року /а.с.39/.

Відповідачка ОСОБА_5 є повнолітньою, 16 березня 2018 року уклала шлюб з громадянином ОСОБА_15 Латвія, фізичних вад не має, які б їй перешкоджали організовувати своє життя /а.с.42/.

Отже враховуючи, що відповідачка ОСОБА_2 являється особою з інвалідністю, більше одинадцяти років проживає в квартирі та помилково весь цей час вважала себе співвласником житла, іншого житла не має, квартира складається з трьох кімнат, а також те, що позивачка набула права власності на квартиру в наслідок спадкування за заповітом, суд приходить до висновку, що її виселення без надання іншого жилого приміщення в даному випадку буде непропорційним переслідуваній меті, яку бажає досягти позивачка, в звязку з чим у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Щодо виселення без надання іншого житла ОСОБА_5, то суд, враховуючи, що відповідачка є повнолітньою, має свою власну сімю, а також те, що своїм проживанням в квартирі та реєстрацією в ній порушує права власності позивачки на квартиру, сімя якої не має іншого власного житла та його потребує, суд приходить до висновку, що ухвалення рішення суду про виселення відповідачки без надання іншого житла буде пропорційним переслідуваній меті, а саме щодо захисту права власності позивачки, її права на повагу до свого приватного і сімейного життя та її права і членів її сімї на повагу до їхнього житла, в звязку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню.

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 71 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою

Тому вимога позивача стосовно зняття з реєстраційного обліку відповідачів задоволенню не підлягає.

Також на підставі вищевикладених обставин та зроблених судом висновків щодо виселення відповідачів з житла, позовна вимога про визнання їх втратившими право на користуванням житлом також задоволенню не підлягає.

З урахуванням часткового задоволення позову, наявні підстави згідно ст. 141 ЦПК України для стягнення із відповідачки ОСОБА_5 понесених позивачем судових витрат у розмірі 234,93 грн.

Керуючись ч. 6 ст. 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення задовольнити частково.

Виселити без надання іншого жилого приміщення ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровану: ІНФОРМАЦІЯ_2) з квартири АДРЕСА_3, що належить на праві власності ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНКОПП, проживаючою 1-й АДРЕСА_4,Ю м. Новограді-Волинському, Житомирської області).

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо виселення без надання іншого жилого приміщення ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_4 РНКОПП НОМЕР_1, проживаючої та зареєстрованої ІНФОРМАЦІЯ_2) відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про визнання втратившими право на користування житлом і зняття їх з реєстрації відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 234,93 грн..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК (від 03.10.2017 року) апеляційна скарга подається учасниками справи до Житомирського апеляційного суду через Новоград-Волинський міськрайонний суд.

Повне судове рішення складено 21.11.2018 року.

Головуючий: