ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/535/18 Справа № 182/4498/17 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/4498/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Приватне Акціонерне Товариство «Судноплавна компанія «Укррічфлот»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року, яке постановлено суддею Рунчевою О.В. у м. Нікополі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот» (надалі - ПрАТ «Судноплавна компанія «Укррічфлот») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, поновлення строку звернення до суду.

В обґрунтування позову позивач посилалась на те, що 04.05.2016 року вона була прийнята на роботу до Нікопольської філії «Нікопольський річний порт» «Судноплавна компанія «Укррічфлот» на посаду прийомоздавальника вантажу та багажу вантажної дільниці.

25.05.2016 року позивач була прийнята на роботу до Нікопольської філії «Нікопольський річний порт» «Судноплавна компанія «Укррічфлот» на посаду касира бухгалтерії, за сумісництвом.

26.07.2016 року позивач звернулась до начальника підприємства із заявою про звільнення її за власним бажанням з 27.07.2016 року з посади прийомоздавальника вантажу та багажу вантажної дільниці.

27.07.2016 року відповідачем був виданий наказ про її звільнення з посад прийомоздавальника вантажу та багажу вантажної дільниці та касира бухгалтерії за власним бажання, за ст. 38 КЗпП України, на підставі її заяви.

В зв'язку із тим, що вона не писала письмової заяви про звільнення її з посади касира бухгалтерії, наказ про звільнення її з цієї посади є незаконним, тому відсутні будь-які законні підстави її звільнення, в зв'язку з чим просила суд поновити її на посаді касира бухгалтерії Нікопольської філії «Нікопольський річний порт» «Судноплавна компанія «Укррічфлот» з 27.07.2016 року, стягнути на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 27.07.2016 року по 31.07.2017 року у розмірі 25326,60 грн.

Відповідач ПрАТ «Судноплавна компанія «Укррічфлот» просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем позовної давності, у зв'язку з чим представник позивача в судовому засіданні суду першої інстанції усно уточнив позовні вимоги та просив суд поновити пропущений місячний строк для звернення до суду з даним позовом, як такий, що пропущено з поважних причин.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, посилаючись на те, що судом при ухваленні рішення допущено неповне з'ясування обставин справи.

Так, позивач вважає, що відповідач незаконно, без жодних підстав, одним наказом про звільнення розірвав два трудових договори, як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом. Наполягає на тому, що вона не подавала заяву про звільнення її з посади касира бухгалтерії. Крім того, висновок суду про пропущення нею строку звернення до суду є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки вона ще зверталась 21.08.2017 року до суду щодо вирішення трудового спору, який згодом уточнила та доповнила позовні вимоги в частині оспорюваного наказу, однак ухвалою суду їй було відмовлено у прийнятті уточненого позову, у зв'язку з чим вона була змушена звернутися до суду з даним позовом.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ПрАТ «Судноплавна компанія «Укррічфлот» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач ОСОБА_1, будучи завчасно належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи (а.с. 146), в судове засідання не з'явилася та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надала, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Нікопольської філії «Нікопольський річний порт» «Судноплавна компанія «Укррічфлот». - Омельяненко В.В., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає у рішенні про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, всупереч вищевикладеного, виходив одночасно з недоведеності позовних вимог та пропуску позивачем позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Тому, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, вважає за необхідне змінити мотиви відмови у його задоволенні.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 на підставі наказу № 14/к від 04 травня 2016 року була прийнята 04 травня 2016 року на роботу до Нікопольської філії «Нікопольський річковий порт» Публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія"Укррічфлот", правонаступником якого є ПрАТ «Судноплавна компанія «Укррічфлот», на посаду прийомоздавальника вантажу та багажу вантажної дільниці (а.с. 38).

На підставі наказу № 17/к від 24 травня 2016 року позивач ОСОБА_1 була прийнята на роботу до Нікопольської філії «Нікопольський річковий порт» Публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія"Укррічфлот", правонаступником якого є ПрАТ «Судноплавна компанія «Укррічфлот», за сумісництвом на 0,5 ставки на посаду касира бухгалтерії, з 24 травня 2016 року з оплатою праці пропорційно відпрацьованого часу, із розрахунку окладу згідно штатного розпису, з встановленням випробувального строку 1 місяць (а.с. 3).

Наказом № 22/к від 27 липня 2016 року позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади касира бухгалтерії, працюючої за сумісництвом, за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України, а також звільнено з посади прийомоздавальника вантажу та багажу вантажної дільниці за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с. 4).

27 липня 2016 року ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом про звільнення № 22/к від 27 липня 2016 року (а.с. 4).

Спір виник з приводу неправомірних дій відповідача ПрАТ «Судноплавна компанія «Укррічфлот» щодо звільнення ОСОБА_1 із посади касира бухгалтерії за власним бажанням на підставі ст. 38 КзПП України, оскільки остання не виявляла такого бажання та не зверталася до роботодавця із заявою про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України.

Згідно п.4 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст. 38, 39 КЗпП України).

Порядок та процедуру розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк з ініціативи працівника регламентовано ст. 38 КЗпП України, відповідно до ч.1 якої працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Також відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 липня 2016 року ОСОБА_1, зазначивши свою посаду як прийомоздавальник, звернулася до роботодавця із заявою про звільнення її за власним бажанням з 27.07.2016 року (а.с. 100). При цьому, остання не порушувала питання про її звільнення із посади касира, на якій вона працювала за сумісництвом.

Відповідачем ПрАТ «Судноплавна компанія «Укррічфлот» не надано суду жодного належного та допустимого доказу щодо наявності заяви позивача ОСОБА_1 про звільнення її із займаної посади касира за власним бажанням, тоді як відсутність такої заяви унеможливлює звільнення працівника на підставі ст. 38 КЗпП України

З урахуванням наведеного, за відсутності заяви позивача про звільнення її із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, колегія суддів приходить до висновку, що наказ № 22/к від 27 липня 2016 року про звільнення позивача ОСОБА_1 з посади касира бухгалтерії, працюючої за сумісництвом, за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України, винесений з порушенням норм чинного законодавство, а тому підлягає скасуванню.

Разом з тим, заперечуючи проти позову, відповідач просив відмовити в позові у зв'язку з пропуском позивачем ОСОБА_1 строків, визначених ч.1 ст.233 КЗпП України, для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі (а.с. 54-57).

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском зазначеного строку.

Наказ, який оскаржує позивач, був винесений 27 липня 2016 року (№ 22/к), в той же час позивач звернулася до суду з позовом лише 21 серпня 2017 року, тобто з порушенням передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України місячного строку для звернення до суду з позовом.

Підстав для поновлення строку судом першої інстанції не встановлено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає безпідставним посилання в апеляційній скарзі на звернення ОСОБА_1 в межах місячного строку після звільнення до суду з позовом до ПрАТ «Судноплавна компанія «Укррічфлот» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визнання дій неправомірними та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, як на підставу поновлення пропущеного процесуального строку, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом вищевказаного цивільного позову ОСОБА_1, серед іншого, було й оскарження розміру належних позивачеві сум при звільненні. Питання ж щодо незаконності самого звільнення із займаної посади, остання перед судом не ставила та вперше звернулася до суду з такими вимогами лише у травні 2017 року (а.с. 58-66), тобто через десять місяців після звільнення.

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що зверненням до суду у травні 2017 року нею було перервано перебіг позовної давності, колегією суддів не приймаються до уваги, адже переривання позовної давності можливе лише у випадку, якщо дії, які тягнуть за собою переривання перебігу позовної давності, вчинено в межах строків позовної давності, визначених Законом, чого в даному випадку не встановлено.

Отже, зважаючи на відсутність поважних причин для поновлення пропущеного строку для звернення до суду, заявлені позовні вимоги про поновлення ОСОБА_1 на посаді касира бухгалтерії Нікопольської філії «Нікопольський річний порт» «Судноплавна компанія «Укррічфлот» з 27.07.2016 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які є похідними від вимог про поновлення на роботі, не можуть бути задоволені.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «Судноплавна компанія «Укррічфлот» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, поновлення строку звернення до суду задоволенню не підлягають у зв'язку з пропуском позивачем місячного строку на звернення до суду за захистом свого порушеного права та відсутністю поважних причин для поновлення такого строку, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, зміні в частині мотиві відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1- задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року в частині мотивів відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулузмінити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: