Постанова

Іменем України

17 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 734/503/18

провадження № 61-43656св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Деснянська селищна рада Козелецького району Чернігівської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 травня 2018 року у складі судді Соловей В. В. та постанову апеляційного суду Чернігівської області від 01 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Євстафіїва О. К.,

ОСОБА_6, ОСОБА_7,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_5, третя особа - Деснянська селищна рада Козелецького району Чернігівської області, про визначення місця проживання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що 27 липня 2006 року у сторін народилась донька - ОСОБА_8.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з вересня 2008 року по серпень 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 27 серпня 2015 року.

Після розірвання шлюбу, сторони разом з їх неповнолітньої донькою проживають в одній квартирі.

Незважаючи на те, що позивач сплачує відповідачеві аліменти на доньку, відповідач не бере участі ні в утриманні доньки, ні в утриманні квартири, де всі вони проживають разом. Відповідач самостійно утримує і доньку, і квартиру, забезпечуючи доньці максимально комфортні умови для життя та розвитку.

ОСОБА_5 часто і надовго залишає місце проживання. Двічі проти волі ОСОБА_4 та доньки вивозила доньку до місця проживання особи, з якою перебувала у романтичних відносинах, де, не займаючись доглядом доньки, змушувала її до фізичної праці.

ОСОБА_4, перебуваючи на пенсії, продовжує працювати, має стабільний дохід, достатній для створення всіх необхідних умов для проживання і нормального та гармонійного розвитку доньки. Має достатньо часу для зайняття її розвитком і вихованням в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

ОСОБА_4 постійно піклується про доньку: купує їй одяг, несе витрати на її харчування, лікування, відпочинок та дозвілля. Позивач не має шкідливих звичок, позитивно характеризується і добре ставиться до доньки.

ОСОБА_5 нехтує своїми материнськими обов'язками. Тож визначення місця проживання ОСОБА_8 з позивачем відповідатиме її інтересам.

ОСОБА_4 не чинитиме перешкод у спілкуванні доньки з ОСОБА_5 та що він готовий сприяти тому, щоб донька не була позбавлена материнського піклування.

ОСОБА_4 просив суд визначити місце проживання їхньої доньки ОСОБА_8 з ним.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 травня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для визначення місця проживання дитини разом із батьком.

Постановою апеляційного суду Чернігівської області від 01 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 травня

2018 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

31 серпня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Чернігівської області від 01 серпня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що судами не враховано якнайкращі інтереси дитини.

У вересні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Суди попередніх інстанцій виходячи з якнайкращих інтересів дитини, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для визначення місця проживання ОСОБА_8 разом із батьком. При цьому судами встановлено, що малолітня ОСОБА_8 проживає спільно із батьками - ОСОБА_5 та ОСОБА_4, перебуває на їхньому вихованні та утриманні. Батьками створені належні умови для її виховання та розвитку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог судами попередніх інстанцій враховано статтю 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 1991 року, зміст якої визначає, що першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів, наявних в матеріалах справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 травня

2018 року та постанову апеляційного суду Чернігівської області від 01 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська