Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 570/2284/16-ц

провадження № 61-20724св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Рівненської області

від 20 червня 2017 рокуу складі колегії суддів: Шеремет А. М.,

Бондаренко Н. В., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 1979 року виділено у власність

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1, інша 1/2 частина - виділена ОСОБА_7 та ОСОБА_8

14 квітня 1993 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подарували зазначену належну їм 1/2 частину вказаного житлового будинку ОСОБА_2

20 вересня 1994 року ОСОБА_2 подарувала зазначену 1/2 частину будинку за указаною адресою ОСОБА_3 20 вересня 1994 року Рівненському обласним бюро технічної інвентаризації зареєстровано право власності ОСОБА_3 на указану частину зазначеного житлового будинку.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 28 лютого

1996 року задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_2 та визнано недійсним договір дарування від 14 квітня 1993 року, яке набрало законної сили 12 березня 1996 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер.

ОСОБА_9 - внук спадкодавця та син ОСОБА_1, прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 згідно його заповіту від 25 вересня 1986 року.

Спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку у спадщині не було.

Дружина спадкодавця ОСОБА_7 - ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, до смерті спадкодавця ОСОБА_7

Вважала, що оскільки її покійний син ОСОБА_9 прийняв спадщину за заповітом на все спадкове майно померлого ОСОБА_7, то до складу спадщини увійшла й спірна частина зазначеного житлового будинку, а вона, як спадкоємець, яка прийняла спадщину після смерті сина ОСОБА_9, до якої увійшла зазначена спірна частина житлового будинку, має право на пред'явлення такого позову як заінтересована особа щодо спірного спадкового майна, та не пропустила позовну давність, оскільки про порушене право вона дізналась у 2014 році, під час оформлення спадщини, після смерті сина ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. До складу спадщини, яку вона прийняла смерті її сина - ОСОБА_9, відноситься також і увесь склад спадщини, прийнятий останнім після смерті його діда - ОСОБА_7

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати договір дарування, укладений 20 вересня 1994 року між ОСОБА_2 та

ОСОБА_3, щодо 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, недійсним.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 22 лютого

2017 року у складі судді Таргоній М. В. позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 20 вересня 1994 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо 1/2 частин житлового будинку по АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_9 прийняв спадщину у 1996 році, після смерті діда ОСОБА_7, а ОСОБА_1 прийняла спадщину у 2014 році після смерті ОСОБА_9, який

помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року,тому з урахуванням пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про практику у справах про визнання угод недійсними» визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором, оскільки оформлення спірного договору відбулося на підставі іншого недійсного договору, тобто угода не відповідає вимогам закону, укладена без наміру створити юридичні наслідки є недійсною, отже позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування від 20 вересня 1994 року на підставі статей 48, 58 ЦК УРСР підлягають задоволенню. Також зазначив, що про укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 стало відомо у 2016 році при отриманні копії інвентаризаційної справи, тому саме з цього часу слід обраховувати позовну давність, а, отже, строк звернення до суду з вимогою про захист порушеного права нею не пропущено.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 20 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2017 року скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_7 за життя з позовом до суду про визнання спірного договору дарування не звертався, а ОСОБА_9, подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 та встановивши обсяг спадкового майна, з позовом до суду про визнання спірного договору недійсним не звертався, тому вважав, що відповідно до статті 1218 ЦК України 2004 року ОСОБА_1 права звернення до суду із позовом про визнання недійсним спірного договору дарування не набула, отже її позовні вимоги є безпідставними.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду є незаконним і необґрунтованим, оскільки воно ухвалене на неповно з'ясованих обставинах справи. До складу спадщини, яку вона прийняла після смерті

сина ОСОБА_9, відноситься також і увесь склад спадщини, прийнятої останнім у строк, встановлений законом після смерті його діда

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 року, тобто після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_10, відповідачі у спірному будинку не проживали, не сплачували витрат на його утримання й ремонт на протязі більше двадцяти років, та переїхали на інше місце постійного проживання. Зазначила, що про укладення оспорюваного договору їй стало відомо

в 2016 році, при отриманні інформації від комунального підприємства «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» та копії інвентаризаційної справи. Також апеляційним судом не було взято до уваги того, що укладений ОСОБА_2 оспорюваний договір дарування від 20 вересня 1994 року не відповідає вимогам закону, оскільки був укладений на підставі іншого недійсного договору.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 1979 року виділено у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_6 1/2 частинубудинку по АДРЕСА_1 інша 1/2 частина - виділена ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Визначено приміщення будинку, та надвірних будівель, що входять до кожної із виділених частин (а.с. 6, 8).

За договором дарування від 14 квітня 1993 року, посвідченого у Клеванській селищній раді Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подарували зазначену належну їм 1/2 частину будинку, що розташований по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а.с. 9).

Згідно договору дарування від 20 вересня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Рівненської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 подарувала зазначену 1/2 частину спірного будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 На підставі вказаного договору в Рівненському обласному бюро технічної інвентаризації зареєстровано право власності ОСОБА_3 на вказану частину будинку (а.с. 10-11).

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 28 лютого

1996 року задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_2, та визнано недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1

від 14 квітня 1993 року (а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер (а.с. 14).

Згідно заповіту ОСОБА_7 від 25 вересня 1986 року, посвідченого у Клеванській селищній раді народних депутатів Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_7 усе належне йому майно і на що за законом матиме право заповів ОСОБА_9 (а.с. 15).

Дружина ОСОБА_7 - ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, раніше ОСОБА_7 (а.с. 17).

Відповідно до довідки Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області від 12 лютого 2016 року № 624 ОСОБА_9 постійно проживав разом зі своїм дідом ОСОБА_7 до дня його смерті, тобто

до 15 травня1996 року по АДРЕСА_1 (а.с. 16).

У повідомленні Рівненської районної державної нотаріальної контори

№ 3291/02-14 від 23 грудня 2016 року, зазначено, що згідно даних Спадкового реєстру, було заведено спадкову справа після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Згідно матеріалів спадкової справи,

ОСОБА_9 подав в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини після ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_9 помер.

Згідно даних Спадкового реєстру було заведено спадкову справа після смерті ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Згідно матеріалів спадкової справи, ОСОБА_1 було подано до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 Відомості про прийняття спадщини іншими спадкоємцями - відсутні.

До складу спадщини, яку прийняла ОСОБА_1 В після смерті її сина -

ОСОБА_9, відноситься також і увесь склад спадщини, прийнятий останнім після смерті його діда - ОСОБА_7

Відповідно до статті 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі -відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Згідно з статтею 58 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Згідно положень частини другої статті 12 та частини третьої статті 19 Закону України «Про власність», діючого на час укладення оспорюваного договору дарування від 20 вересня 1994 року, громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Громадяни мають право відчужувати належне їм майно.

Апеляційний суд, у порушення статті 303 ЦПК України 2004 року переглядаючи рішення районного суду в апеляційному порядку, неповно з'ясував усі обставини у справі, які мають значення для ухвалення рішення у справі, не перевірив законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, зокрема доводів позивача ОСОБА_1 про її право на звернення до суду із зазначеним позовом, як заінтересованої особи щодо її спадкового майна у відповідності до роз'яснень, наданих у пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», яка діяла на час укладення оспорюваного договору дарування від 20 вересня 1994 року про те, що визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, і такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором. При цьому не перевірив доводів ОСОБА_1 про те, що до складу спадщини, яку вона прийняла після смерті сина ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, увійшла спірна частина будинку, яка була прийнята її покійним сином за заповітом після смерті його діда ОСОБА_7 Також не перевірив та не дав оцінку доводам ОСОБА_1 про те, що про порушене право вона дізналася під час оформлення спадщини з копії інвентаризаційної справи у 2016 році.

Отже, оскільки судом апеляційної інстанції не перевірено законність і обґрунтованість рішення районного суду, передчасним є висновок апеляційного суду про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За таких обставин ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам

статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного Рівненської області від 20 червня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта