провадження № 2-в/752/14/18
УХВАЛА

13.11.2018 року Голосцївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П

з участю секретаря судового засдіання Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві питання про відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі № 121/1737/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, стягнення процентів за користування позикою, стягнення витрат, пов»язаних з явкою до суду, -

в с т а н о в и в:

Ухвалою Верховного Суду від 31.08.2018 року у справі № 121/1737/13-ц, направлено до Апеляційного суду м. Києва копії матеріали касаційного провадження у цивільній справі № 121/1737/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, стягнення процентів за користування позикою, стягнення витрат, пов»язаних з явкою до суду, - з метою визначення суду для вирішення питання про відновлення втраченого провадження. Ухвала Верховного Суду мотивована тим, що у грудні 2013 року представником позивача подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 23.08.2013 року та ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 21.11.2013 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.02.2014 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою в зазначеній справі та витребувано з Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим справу № 121/1737/13-ц.

Касаційну скаргу із доданими до неї матеріалами у справі № 121/1737/13-ц передано до Верховного Суду.

Через тимчасову окупацію частини території України справа на адресу суду касаційної інстанції не недійшла, що унеможливлює її розгляд у касаційному порядку Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду.

Законом України від 15 квітня 2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на території України» (далі - Закон № 1207-VII) територію Автономної Республіки Крим визнано тимчасово окупованою територією.

З огляду на обставини, за яких територія Автономної Республіки Крим законодавчо визнана тимчасово окупованою територією України, а також зважаючи на тривалий термін ненадходження витребуваної справи до суду касаційної інстанції, є підстави вважати, що судове провадження у зазначеній справі втрачене.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 1207-VII у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях змінено територіальну підсудність судових справ, підсудних розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя судам. Зокрема, передбачено, що розгляд цивільних справ, підсудних місцевим загальним судам, розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, здійснюється місцевими загальними судами міста Києва, що визначаються Апеляційним судом міста Києва.

Враховуючи, що судом, який розглядав справу, як суд першої інстанції є Ялтинський міський суд АРК, який на цей час не здійснює правосуддя, то повноваження щодо відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі покладається на місцевий загальний суд міста Києва, що має бути визначений Апеляційним судом міста Києва.

Ухвалою Київського апеляційного суду 08.10.2018 року Голосіївському районному суду м. Києва визначено підсудність питання щодо відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі № 121/1737/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, стягнення процентів за користування позикою, стягнення витрат, пов»язаних з явкою до суду.

Розгляд зазначеного питання було призначено судом на 13.11.2018 року.

Сторони в судове засідання не з'явились, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялись належним чином, шляхом подання оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на справедливий суд, передбачене п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Тому виконання рішення суду повинно розглядатись як невід'ємна частина судового процесу в розумінні ст. 6 конвенції (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Горнсбі проти Греції» від 19.03.97, «Брумареску проти Румунії» від 28.11.99, «Бакай та інші проти України» від 9.11.2004).

Однією із гарантій забезпечення права на судовий захист у цивільному судочинстві є існування на законодавчому рівні інституту цивільного процесуального права - відновлення втраченого судового провадження. Застосування цього процесуального механізму в разі втрати повністю або частково судового провадження забезпечує можливість реалізації усіх складових права на судовий захист, яке не обмежується лише вирішенням справи судом, а охоплює також право на оскарження судового рішення та виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 489 Цивільного процесуального кодексу України, втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду.

Згідно із ст. 494 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити.

В ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих до суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувалися судом і які процесуальні дії вчинялися з втраченого провадження.

У разі недостатності зібраних матеріалів для точного відновлення втраченого судового провадження суд відмовляє у відновленні втраченого судового провадження і роз'яснює учасникам справи право на повторне звернення з такою самою заявою за наявності необхідних документів.

У зв'язку із припиненням діяльності судів на території Автономної Республіки Крим, зокрема Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим, яким ухвалено відповідне рішення, судове провадження у справі повністю втрачено.

Статтею 488 ЦПК України встановлено, що відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 493 ЦПК України, при розгляді заяви про відновлення втраченого судового провадження суд бере до уваги: 1) частину справи, яка збереглася (окремі томи, жетони, матеріали з архіву суду тощо); 2) документи, надіслані (видані) судом учасникам судового процесу та іншим особам до втрати справи, копії таких документів; 3) матеріали виконавчого провадження, якщо воно здійснювалося за результатами розгляду справи; 4) будь - які інші документи і матеріали, подані учасниками судового процесу, за умови що такі документи і матеріали є достатніми для відновлення справи; 5) відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень; 6) дані, що містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі; 7) будь - які інші відомості, документи тощо, отримані у законний спосіб з інших офіційних джерел.

Судом встановлено, що рішенням Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 23.08.2013 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, стягнення процентів за користування позикою, стягнення витрат, пов»язаних з явкою до суду, - було відмовлено (а.с.11-12).

Ухвалою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 21.11.2013 року, рішення Ялтинського міського суду АРК від 23.08.2013 року залишено без змін (а.с.13-14).

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.02.2014 року, у справі відкрито провадження та витребувано справу № 121/1737/13-ц з Ялтинського міського суду АРК (а.с.23-24).

Вказані судові рішення містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

27 квітня 2014 року набрав чинності Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", який визначає статус Автономної республіки Крим та міста Севастополя, як території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації; встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

У зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях, Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015р. внесено зміни у Законі України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" статтю 1 доповнено пунктом 2 яким визначено, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 р.

В матеріалах справи містяться копії судових рішень та копія касаційної скарги представника позивача, однак, її розгляд судом касаційної інстанції неможливий, в зв»язку із втратою судового провадження.

Згідно із ст. 494 ЦПК України на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що рішення судів наявні в Єдиному державному реєстрі судових рішень, суд вважає можливим частково відновити втрачене судове провадження, а саме в частині відновлення судового рішення Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 23.08.2013 року та ухвали Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 21.11.2013 року, оскільки зібрані і перевірені матеріали, на думку суду, є належними та достатніми доказами для відновлення судового провадження в цій частині.

Керуючись ст.ст. 269, 353, 488-491, 493, 494 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Визнати судове провадження у цивільній справі № 121/1737/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, стягнення процентів за користування позикою, стягнення витрат, пов»язаних з явкою до суду, - втраченим.

Втрачене судове провадження в цивільній справі № 121/1737/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, стягнення процентів за користування позикою, стягнення витрат, пов»язаних з явкою до суду, - відновити частково.

Вважати встановленим зміст відновленого рішення Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 23.08.2013 року по справі № 121/1737/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, стягнення процентів за користування позикою, стягнення витра, пов»язаних з явкою до суду, - у наступній редакції:

«Справа № 121/1737/13-ц

2/121/903/13

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2013 року Ялтинський міський суд Автономної Республіки Крим у складі: головуючого судді - Кайро І.А., при секретарі - Шевчук Н.О., за участю позивача ОСОБА_1, її представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідача Євро, його представника ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ялта цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики, стягнення процентів за користування позикою, стягнення витрат , пов'язаних з явкою до суду

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 у якій просить суд стягнути з відповідача на її користь суму боргу за договором позики у розмірі 44041,43 гривень; проценти за користування позикою в сумі 77000 гривень; витрати пов'язані з явкою до суду в сумі 2987,84 гривень та витрати по сплаті судового збору в сумі 1240,29 гривень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 29 грудня 2003 року між нею та ОСОБА_4 був укладений договір позики на суму 10000 доларів США, зі сплатою процентів в сумі 208 доларів США щомісячно. Свої зобов'язання відповідач виконував з грубим порушенням умов та строків договору і станом на 31 травня 2013 року повернув: 12 серпня 2004 року - 1000 доларів США, 25 січня 2006 року - 600 ОСОБА_4, 31 січня 2006 року - 240 доларів США, 19 травня 2006 року - 1200 доларів США, 07 грудня 2006 року - 500 доларів США, 09 серпня 2007 року - 800 доларів США. Тобто в даний час сума заборгованості за договором позики без урахування процентів за користування позикою складає 5510 доларів США, що відповідно до офіційного курсу Національного банку України складає 44041,43 гривень. Договором позики був передбачений розмір процентів у визначеному твердому грошовому розмірі, вважає, що відповідач зобов'язаний сплати їй зазначені проценти в сумі 77000 гривень (1100 гривень щомісячні проценти х 70 місяців за період з 15 серпня 2007 року по 15 червня 2013 року). При цьому позивачем також були витрачені кошти пов'язані з явкою в суд в сумі 2987,84 гривень що складають витрат на переїзд та добові.

Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з тих самих підстав.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши що зобов'язання за договором позики були виконані у повному обсязі, про свідчить відсутність у позивача оригіналу розписки від 29 грудня 2003 року. При цьому , оригіналу розписка також у нього також немає , а посилання представника позивача про те що текст розписки був написаний на договорі даруванні квартири від 01 грудня 2000 року, не підтверджуються самим договором.

Вислухавши сторін та представників сторін, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обв'язку.

У відповідності до ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначні родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передні йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що 29 грудня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір позики на суму 10000 доларів США, під заставу квартири АДРЕСА_1, по якій ОСОБА_4 зобов'язався щомісячно виплачувати позивачу 1100 гривень, 208 у.о. у виді процентів з 15 січня 2004 року (оборот а.с.7).

При цьому в матеріалах справи відсутній оригінал розписки, що міг би бути одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. Спірна розписка також не була надану суду і позивачем з посиланням на те що розписка була безпосередньо написана на договорі дарування квартири АДРЕСА_1 який знаходиться у відповідача, і отримати його вони не мають можливості.

Разом з тим, у судовому засіданні був оглянутий договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, наданий відповідачем , на якому був відсутній текст розписки від 29 грудня 2003 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що оскільки ані позивач, ані його представник не надали суду оригінала розписки від 29 грудня 2003 року, то її відсутність свідчить і про відсутність у відповідача будь - яких грошових зобов'язань перед позивачем.

При цьому суд не приймає до уваги доводи позивача відносно її відсутності на території України, та неповної сплати відповідачем суми заборгованості та процентів, оскільки доказ наявності самих зобов'язань - оригіналу розписки суду надано не було.

Оскільки у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості повинно бути відмовлено, то і не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення витрат позивача на поїздку до суду, та інших вимог про стягнення добових .

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем при подачі позову повинні бути залишені на її рахунок.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 10, 60, 79, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 509,615,625,1046,1047, 1049 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики, стягнення процентів за користування позикою, стягнення витрат , пов'язаних з явкою до суду - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Автономної Республіки Крим через Ялтинський міський суд АРК в порядку та строки передбачені ст.ст. 294-296 ЦПК України.

Суддя: ».

Вважати встановленим зміст відновленої ухвали Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 21.11.2013 року по справі № 121/1737/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, стягнення процентів за користування позикою, стягнення витра, пов»язаних з явкою до суду, - у наступній редакції:

« № справи:121/1737/13-ц

Головуючий суду першої інстанції:Кайро І.А.

№ провадження:22-ц/190/6616/13

Доповідач суду апеляційної інстанції:Сінані О. М.

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" листопада 2013 р. колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим у складі:

головуючого судді:Сінані О.М., суддів:Рошка М.В., Онищенко Т.С., при секретарі:Краснощоковій Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сімферополі цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 23 серпні 2013 року,

в с т а н о в и л а :

рішенням Ялтинського міського суду АР Крим від 23 серпня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_6, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.12.2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладений договір позики на суму 10 000 доларів США під заставу квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 зобов'язався щомісячно виплачувати позивачу 1100 грн. (208 доларів США) процентів за користування кредитом, починаючи з 15.01.2004 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на правовідносини, які виникли між сторонами, розповсюджується дія ст. 1047 ч. 2 ЦК України, відповідно до якої на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Також місцевий суд виходив з відсутності оригіналу розписки, неналежності такого доказу у справі, як копії розписки, та як наслідок, недоведеності наявності у відповідача грошових зобов'язань перед позивачем.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів та вважає, що вони відповідають обставинам справи та зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія не приймає доводи апеляційної скарги, оскільки відповідно до ст. 545 ч. 3 ЦК України, наявність боргового документа у боржника, на що посилається позивач, підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Окрім того, судом першої інстанції встановлено, що на оригіналі договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 відсутній текст розписки від 29.12.2003 року.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 304, 308, 315 ЦПК України колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 23 серпні 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: ».

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали.

Суддя Н.П. Чередніченко