Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року м. Миколаїв

справа № 1416/7899/12-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лептугою С.С.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за скаргою

ОСОБА_1

на дії державного виконавця Інгульського відділу

Державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва, постановлену 28 серпня 2018 року суддею Тихоновою Н.С. в приміщенні цього ж суду (повну судову ухвалу складено 29 серпня 2018 року),

У С Т А Н О В И Л А:

5 березня 2018 року ОСОБА_1, діючи через свого представника, звернулася зі скаргою на дії державного виконавця Інгульського відділу Державної виконавчої служби м.Миколаїв Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області (далі - Інгульський ВДВС).

Заявниця зазначала, що є боржником за рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 28 листопада 2012 року, яким кредитна заборгованість в розмірі 39 242,80 доларів США за тілом кредиту, 17160,12 доларів США процентів та 1500 грн. пені звернута на предмет іпотеки - квартируАДРЕСА_1. 4 жовтня 2016 року державним виконавцем Інгульського ВДВС відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа, виданого 21 лютого 2013 року на підставі судового рішення. Копію постанови вона не отримала. Постановою державного виконавця від 29 січня 2018 року накладено арешт на майно боржника. 23 лютого 2018 року державний виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору та стягнення витрат виконавчого провадження. Постановою від того ж числа виконавче провадження закінчено відповідно до пункту 9 частини 1 статті 39 та статті 40 Закону «Про виконавче провадження».

Проте виконавче провадження відкрито після спливу строку пред'явлення виконавчого листа до виконання; під час дії мораторію; за одним виконавчим листом, що містить декілька виконавчих дій; без вирішення питання про арешт майна. Арешт накладено на майно вартістю 62043,21 долар США, тоді як розмір стягнення за судовим рішенням складає значно меншу суму. Виконавчий збір стягнуто безпідставно, оскільки жодних виконавчих дій не проводилось, а розмір збору визначено в іноземній валюті та він не відповідає встановленому законом розміру. Витрати виконавчого провадження не доведені. Зміст постанови про закінчення виконавчого провадження не відображає фактичних дій, здійснених державним виконавцем, а також не скасовано арешт, накладений на майно боржника.

Посилаючись на незаконність рішень та бездіяльності державного виконавця Терещенка А.О., ОСОБА_1 просила поновити строк на оскарження та визнати неправомірними рішення державного виконавця - постанову від 4 жовтня 2016 року про відкриття виконавчого провадження, постанову від 29 січня 2018 року щодо арешту майна боржника, постанову від 23 лютого 2018 року про стягнення виконавчого збору, постанову від 23 лютого 2018 року про стягнення витрат виконавчого провадження, постанову від 23 лютого 2018 року про закінчення виконавчого провадження; а також визнати неправомірною бездіяльність щодо не зняття арешту з майна боржника та зобов'язати державного виконавця усунути порушення.

Державний виконавець Терещенко А.О. проти задоволення скарги заперечував, посилаючись на те, що ОСОБА_1 пропустила строк на оскарження постанови від 4 жовтня 2016 року та не довела порушення вимог виконавчого законодавства при вчиненні ним інших виконавчих дій. При цьому питання щодо законності стягнення з боржника виконавчого збору та витрат виконавчого провадження має вирішуватись за правилами адміністративного судочинства.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2018 року скаргу в частині оскарження постанови від 4 жовтня 2016 року про відкриття виконавчого провадження залишено без розгляду, в задоволенні інших вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила ухвалу скасувати та задовольнити скаргу. Апелянт посилалась, насамперед, на ті ж обставини, які були викладені в скарзі та які невірно, на її думку, оцінені судом. Також ОСОБА_1 вважала, що суд порушив принцип «юридичної визначеності», запроваджений практикою Європейського Суду; протиправно вирішив питання про стягнення виконавчого збору без залучення до участі у справі боржника за кредитним договором; не звернув уваги на невірно визначену державним виконавцем підставу закінчення виконавчого провадження та безпідставність стягнення з неї, як іпотекодавця, виконавчого збору та витрат. Крім того, суд, на думку апелянта, порушив вимоги процесуального законодавства, взявши до уваги недопустимі докази, обмежив процесуальні права представника заявника, без законних підстав застосував механізм залишення скарги без розгляду та порушив вимоги статті 263 ЦПК.

У відзиві на апеляційну скаргу державний виконавець (заступник начальника відділу) Терещенко А.О. заперечував доводи апеляційної скарги, вважаючи їх такими, що не відповідають встановленим судом обставинам та суперечать вимогам виконавчого законодавства, або несуттєвими для вирішення питання щодо правомірності рішень та законності дій державного виконавця.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 викладена її власна позиція щодо аргументів, зазначених у відзиві іншої сторони спору.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав, що він має розглядатись за правилами цивільного судочинства та виходив з того, що постанова державного виконавця від 29 січня 2018 року про накладення арешту на майно, постанови від 23 лютого 2018 року про стягнення виконавчого збору та про стягнення витрат виконавчого провадження винесені в межах повноважень державного виконавця при примусовому виконанні, відповідають положенням Закону «Про виконавче провадження», а постанова від 23 лютого 2018 року про закінчення виконавчого провадження без зняття арешту з майна боржника ґрунтується на заяві стягувача про відсутність заборгованості та відповідає вимогам статей 39 та 40 цього ж Закону. Водночас строк на оскарження постанови від 4 жовтня 2016 року про відкриття виконавчого провадження пропущено без поважних причин.

Проте не з усіма висновками суду можна погодитись.

Так, судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2012 року з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПУМБ» стягнуто 39 242, 80 доларів США заборгованості за кредитом, 17 160, 12 доларів США за процентами та 1 500 грн. пені. В рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що знаходиться в іпотеці банку за договором від 11 вересня 2007 року, укладеного з ОСОБА_1 та ОСОБА_3, померлою ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщину після якої прийняла ОСОБА_1 Реалізацію предмета іпотеки вирішено провести на прилюдних торгах за початковою ціною продажу на підставі проведеної в рамках виконавчого провадження оцінки майна, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, з виселенням усіх мешканців квартири, що в ній зареєстровані та/або проживають. З ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь банку стягнуто по 2 850, 10 грн. судових витрат (а.с. 267-268 том І).

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 7 лютого 2013 року рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 291-292 том І).

Отже, за змістом судового рішення боржником у кредитних відносинах є ОСОБА_2, а іпотекодавцем (майновим поручителем) - ОСОБА_1

21 лютого 2013 року на підставі судового рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки видано виконавчий лист, який неодноразово пред'являвся стягувачем до виконання (а.с. 29-30 том 2).

В процесі виконання судового рішення державним виконавцем вчинялись наступні дії.

1.На підставі чергової заяви стягувача від 26 вересня 2016 року (а.с.40 том 2) постановою державного виконавця від 4 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження №52482997 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Стягувачем зазначено ПАТ «ПУМБ», боржником - ОСОБА_1 (а.с.19 том 2).

Копія постанови від 4 жовтня 2016 року направлена ОСОБА_1 6 жовтня 2016 року (а.с. 46 том 2) та отримана нею особисто 15 жовтня 2016 року (а.с. 44 том 2).

Факт отримання поштового відправлення 15 жовтня 2016 року ОСОБА_1 не заперечувала.

Оцінюючи посилання ОСОБА_1 на те, що цього дня вона отримала не копію постанови від 4 жовтня 2016 року, а повістку, суд першої інстанції вірно виходив з того, що ці доводи заявниці жодним чином не підтверджені.

При цьому зворотнє повідомлення містить посилання на вихідний номер супроводжувального листа про направлення копії постанови (№42861), що повністю спростовує твердження ОСОБА_1

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції вірно виходив з того, що отримавши 15 жовтня 2016 року копію постанови та звернувшись зі скаргою на неї 5 березня 2018 року, ОСОБА_1 пропустила десятиденний строк на оскарження постанови від 4 жовтня 2016 року про відкриття виконавчого провадження. Поважних причин пропуску цього строку судом не виявлено.

Оскільки строк, встановлений частиною 1 статті 449 ЦПК, є процесуальним, наслідком його пропуску за відсутністю поважних причин є залишення скарги ОСОБА_1 без розгляду.

Таким чином, судове рішення в частині залишення без розгляду скарги ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 4 жовтня 2016 року є вмотивованим та відповідає положенням частини 2 статті 126 ЦПК.

Посилання апелянта на те, що ці процесуальні дії суду законом не передбачені, апеляційний суд вважає непереконливим.

2.Постановою державного виконавця від 29 січня 2018 року накладено арешт на майно іоптекодавця - квартиру АДРЕСА_1 в рахунок звернення стягнення на неї за виконавчим листом від 21 лютого 2013 року (а.с. 20 том 2).

Відповідно до частини 1 статті 56 Закону «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 21 грудня 2017 року між «ПУМБ» як продавцем, якому (як зазначено у тексті угоди) об'єкт продажу - квартира АДРЕСА_1 належить на підставі договору іпотеки від 11 вересня 2007 року, та ОСОБА_1, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу цього майна (далі - Договір)( а.с.219 том 2).

За пунктом 8 Договору ця угода є правовою підставою для припинення іпотеки та реєстрації права власності на об'єкт нерухомості за покупцем - ОСОБА_1

21 грудня 2017 року проведена реєстрація права власності на квартиру за цим Договором на ім'я ОСОБА_1 (а.с.220 том 2).

29 січня 2018 року державний виконавець отримав витяг з Державного реєстру речових прав, який містив інформацію про підстави набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру на підставі Договору (а.с. 58 том 2), а також інформацію про відсутність обтяжень (іпотеки) цього майна станом на 29 січня 2018 року (а.с. 60 том 2).

Отже, на час винесення постанови від 29 січня 2018 року квартира не мала статусу іпотечного майна, а інформація державного реєстру свідчила про реалізацію банком права іпотекодержателя на задоволення вимог за рахунок іпотечного майна, тобто про фактичне виконання судового рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

За таких обставин, апеляційний суд не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що накладаючи арешт на квартиру ОСОБА_1 постановою від 29 січня 2018 року, державний виконавець діяв виключно відповідно до Закону та в межах своїх повноважень.

Будь-яких інших зобов'язань, крім відповідальності за невиконання основного зобов'язання боржником ОСОБА_2 в межах вартості предмета іпотеки, ОСОБА_1, як іпотекодавець, не мала.

Відомостей про направлення ОСОБА_1 копії постанови від 29 січня 2018 року матеріали справи не містять. Тому підстав вважати строки звернення зі скаргою порушеними (стаття 449 ЦПК), не вбачається.

Таким чином, судове рішення в цій частині вимог ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про визнання неправомірною постанови державного виконавця від 29 січня 2018 року про арешт майна - квартири АДРЕСА_1.

3.Постановою державного виконавця від 23 лютого 2018 року виконавче провадження №52482997 закінчено за пунктом 9 частини 1 статті 39 та статті 40 Закону «Про виконавче провадження» (а.с.23 том 2).

За правилами цієї норми виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Підставою цього висновку державний виконавець зазначив лист стягувача (вих.№КНО-44.4.1/71) від 22 лютого 2018 року, з якого вбачається, що ПАТ «ПУМБ» задовольнило свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, а тому ОСОБА_1 не має заборгованості (а.с. 80 том 2).

Правова підстава для застосування пункту 9 - фактичне виконання судового рішення, за змістом відповідає дійсним обставинам - реальному зверненню стягнення на предмет іпотеки та задоволенню за цей рахунок вимог кредитора в межах обов'язків іпотекодавця, що по суті є виконання судового рішення.

Отже, не можна вважати переконливим посилання апелянта на те, що така підстава (пункт 9) не відповідає фактичним обставинам, а провадження має бути закінченим у зв'язку з відсутністю предмета іпотеки.

Такої підстави для закінчення виконавчого провадження стаття 39 Закону не містить.

Не впливає на законність постанови від 23 лютого 2018 року про закінчення виконавчого провадження й не вирішення питання про зняття арешту з майна ОСОБА_1

Це питання має вирішуватись за наслідками визнання протиправною постанови від 29 січня 2018 року про накладення арешту на майно, про що зазначено вище.

4.Закінчивши виконавче провадження № 52482997, державний виконавець виніс: постанову від 23 лютого 2018 року про стягнення виконавчого збору, якою з ОСОБА_1 стягнуто 5640,29 доларів США виконавчого збору (а.с.21 том 2) та постанову від 23 лютого 2018 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, якою з ОСОБА_1 стягнуто 200 грн. витрат (а.с. 22 том 2).

На підставі цих постанов 23 лютого 2018 року відкриті виконавчі провадження за № 55876856 та № 55877070 (а.с. 91, 97 том 2).

Питання щодо підстав стягнення коштів виконавчого провадження (виконавчого збору, витрат виконавчого провадження), їх розмірів, порядку визначення та стягнення врегульовані, зокрема статтями 27, 40, 42 Закону «Про виконавче провадження».

За загальним правилом статті 447 ЦПК, в редакції Закону № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року, сторона виконавчого провадження має право звернутись до суду зі скаргою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону «Про виконавче провадження», в редакції, чинній з 5 жовтня 2016 року, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення, зокрема виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані, поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Таким чином, крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця (зокрема за статтею 447 ЦПК), Закон «Про виконавче провадження» встановлює спеціальний порядок судового оскарження таких рішень щодо стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Така правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду України у постанові від 6 червня 2018 року (справа № 921/16/14-г/15, пункт 34) та постанові від 12 вересня 2018 року (справа № 906/530/17, пункти 45, 46).

Розглянувши скаргу ОСОБА_1 на постанови від 23 лютого 2018 року щодо виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, суд першої інстанції вирішив питання, яке не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, тобто вийшов за межі своїх повноважень.

За таких обставин судове рішення в цій частині вимог ОСОБА_1 не може вважатись таким, що ухвалене «судом, встановленим законом», як то передбачено статтею 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки це поняття охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Отже, судове рішення в частині відмови в задоволенні скарги на постанови державного виконавця від 23 лютого 2018 року про стягнення виконавчого збору, та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, підлягає скасуванню з закриттям провадження в цій частині вимог.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються недоліків тексту (описки, помилки тощо) постанов та не впливають на законність вчинення виконавчих дій, а тому детальна відповідь на кожний з цих аргументів виходить за межі обов'язку суду обґрунтувати своє рішення.

Необхідність розмежування цих понять (обґрунтувати рішення та дати детальну відповідь на всі аргументи сторони) зазначена Європейським судом з прав людини у рішенні від 18 липня 2006 року (справа Проніна проти України, № 63566/00, пункт 23).

Керуючись статтями 374, 375-377, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2018 року в частині оскарження постанови державного виконавця про арешт майна боржника від 29 січня 2018 року скасувати та постановити в цій частині нове рішення. Визнати неправомірною постанову державного виконавця - заступника начальника відділу Інгульського відділу державної виконавчої службти м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області Терещенка А.О. від 29 січня 2018 року про арешт майна боржника (виконавче провадження №52482997).

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2018 року в частині оскарження постанови державного виконавця від 23 лютого 2018 року про стягнення виконавчого збору (виконавче провадження № 55877070), постанови державного виконавця від 23 лютого 2018 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (виконавче провадження № 55876856) - скасувати, провадження в цій частині закрити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2018 року в іншій частині вимог ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 16 листопада 2018 року.