Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3378/17 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 20 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

за участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу № 296/3378/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу - Стражник Тетяна Олексіївна, про визнання договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08 червня 2018 року, яке ухвалено суддею Драчом Ю.І. в м. Житомирі

встановив:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив суд визнати договір купівлі-продажу в 1/2 частини квартири, який укладений 25 квітня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, недійсним з моменту його вчинення.

Позов обґрунтовано тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.11.1997 р. по 20.08.2014 р. За час перебування в шлюбі сторони придбали 2-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, та здійснили капітальний ремонт та перепланування майна, у зв'язку з чим вартість квартири суттєво зросла.

Згідно рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06.12.2016 р. вищевказана квартиру визнана особистою приватною власністю відповідача, яка здійснила реєстрацію даного права у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вказане рішення було оскаржене позивачем до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який ухвалою суду від 28 березня 2017 року прийняв касаційну скаргу до розгляду та зупинив виконання рішення Корольовського районного суду від 06.12.2016 р.

Також позивач зазначив, що не зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_3 знала про даний факт, остання, з метою уникнення в подальшому поділу спільного майна подружжя, 25 квітня 2017 року уклала договір купівлі-продажу спірної квартири зі своєю знайомою ОСОБА_4.

Позивач ОСОБА_2 вважає, що укладений між відповідачами договір містить ознаки фіктивності, оскільки ціна продажу квартири у договір навмисно суттєво занижена. При ринковій вартості квартири 523200 грн., квартиру відчужено за 49000 грн., а оцінено в 186294 грн., що в подальшому, при вирішенні спору на користь позивача, порушить його право на стягнення половини вартості проданої спірної квартири. Окрім того, в п.6.2 вказаного договору передбачено, що продавець гарантує, що на момент укладення цього договору вказана вище квартира нікому іншому не відчуджена, під забороною та заставою не перебуває, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не передана, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб, як в межах так і за межами України немає.

Також зазначив, що спірна квартира є єдиним його житлом і він не має наміру зніматись з реєстраційного обліку. Таким чином, умови договору купівлі-продажу укладеного між відповідачами не можуть бути виконані і направлені на настання правових наслідків, тому вважає таку угоду фіктивною, яка укладалася з метою приховування справжніх намірів учасників правочину.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 08 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. При цьому зазначає, що суд не взяв до уваги обставини справи про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу, укладений між відповідачами після відкриття касаційного провадження за його скаргою на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 06.12.2016 року, яким було відмовлено у поділі спірної квартири, що є об'єктом права спільної власності подружжя та визнано за відповідачем ОСОБА_3 право особистої власності на квартиру, вчинено саме з метою ухилитись в подальшому від її поділу при ухваленні рішення на його користь, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до знайомої особи, яка була обізнана про існування спору між колишнім подружжям щодо даної квартири.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просив апеляційну скаргу позивача відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позову через недоведеність заявлених вимог.

В судовому засіданні позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідачі та їх представники просили залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.11.1997 р, який було розірвано рішенням Корольовського райсуду від 20.08.2014 р. (а.с.4).

13 вересня 2002 року за договором купівлі-продажу була придбана 2-х кімнатна квартира АДРЕСА_1, яка була оформлена на ОСОБА_3

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06.12.2016 р, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 14.02.2017 року, за ОСОБА_3 визнано право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1. У поділі даної квартири між сторонами, як об'єкта права спільної сумісної власності подружжя відмовлено (а.с.5,61-62).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.03.2017 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_2 на вказані судові рішення та зупинено виконання рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06.12.2016 року до закінчення касаційного провадження (а.с.6).

Однак, на час розгляду даної справи рішення за результатами розгляду касаційної скарги не винесено.

24 квітня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. та зареєстровано в реєстрі за № 6727 (а.с.56-59).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що укладений між відповідачами договір купівлі-продажу не був спрямований на реальне настання правових наслідків, тобто є фіктивним.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Крім того, відповідно до ст. ст. 662, 689, 691 ЦК України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

З наведеного вбачається, що реальними правовими наслідками за договором купівлі-продажу є зокрема передання покупцеві товару, прийняття товару покупцем та проведення оплати за ціною встановленою в договорі

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до п.1.2. Договору купівлі-продажу, квартира, що відчужується є особистою приватною власністю продавця, про що подано відповідну заяву, зміст якої доведено до відома покупця. Документом, що підтверджують право власності продавця на відчужувану квартиру є рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06.12.2016 року, яке набрало законної сили. Покупку квартири вчинено за особисті кошти покупця - ОСОБА_4, про що подано відповідну заяву до приватного нотаріуса Стражнік Т.О., чоловіком покупця - ОСОБА_9

Згідно п.2.3 договору, покупець сплатив продавцю, готівкою грошову суму у розмірі, вказаному у п.2.1 договору, повністю до його підписання. Своїм підписом під цим договором продавець, підтвердив факт повного рахунку за продану квартиру і відсутність щодо покупця претензій будь-якого фінансового характеру.

Також пунктом 9.6 договору визначено, що договір прочитано сторонами, кожною окремо. Після прочитання договору сторони підтвердили нотаріусу, що зміст договору повністю відповідає їх дійсним намірам.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вказане та враховуючи, що покупцем ОСОБА_4 проведено оплату товару за ціною передбаченою договором, ще до підписання договору купівлі-продажу, про що сторони зазначили в останньому, також покупець прийняла товар, адже здійснила державну реєстрацію свого права на нерухоме майно, а продавець ОСОБА_3 в свою чергу виконала свій обов'язок щодо передання товару, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем фіктивності договору купівлі-продажу у зв'язку із відсутністю головної ознаки фіктивного правочину - наміру обох сторін правочину створити правові наслідки, обумовлені спірним договором купівлі-продажу, так як подальші дії сторін правочину свідчили про його виконання в натурі.

Такі висновки судів першої інстанції ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з матеріалами справи, у зв'язку із чим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта, що поза увагою суду залишилась та обставина, що оспорюваний договір купівлі-продажу, укладений між відповідачами після відкриття касаційного провадження за його скаргою на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 06.12.2016 року, яким було відмовлено у поділі спірної квартири, що є об'єктом права спільної власності подружжя та визнано за відповідачем ОСОБА_3 право особистої власності на квартиру, оскільки даній обставині суд дав оцінку в сукупності зі всіма встановленими обставинами справи.

Обставини, на які посилається позивач, були предметом дослідження у суді першої інстанцій і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08 червня 2018 року- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2018 року.

Головуючий Судді