Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 326/635/ Головуючий у 1 інстанції Стріжакова Т.В.
Номер провадження 22-ц/778/773/18 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

за участю секретаря Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Приморське лісове господарство» на рішення Приморського районного суду Запорізької області від 09 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Приморське лісове господарство» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який в процесі розгляду справи неодноразово уточнював, в обгрунтування позову зазначав, що 01.08.1970 року він влаштувався на роботу до Приморської лісомеліоративної станції, в даний час Державне підприємство «Приморське лісове господарство». 15.04.2016 він звільнений за ст.38 КЗпП України. В день звільнення 15.04.2016 року йому не виплачена заробітна плата (заробітна плата, компенсація за відпустки, вихідна допомога), яка згідно з довідкою Державного підприємства «Приморське лісове господарство» від 04.05.2016 року складає 26 109,22 грн. (без урахування податків та зборів). За період з квітня 2016 року по грудень 2016 року позивачу виплачено 15 950,54 грн.

Судовим наказом Приморського районного суду Запорізької області від 25.01.2017 року на його користь стягнуто з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 10 158 грн. 68 коп. 13.02.2017 року судовий наказ набрав законної сили, але станом на 01.05.2017 року позивач отримав лише 856,94 грн. та на даний час заборгованість по заробітній платі в повному обсязі йому не сплачена становить 9 301,74 грн.

Згідно з довідкою відповідача заборгованість по заробітній платі, заробітна плата за останні два місяці перед звільненням позивача складає: за лютий 2016 року нараховані за 14 робочих днів 2 850,08 грн., за березень 2016 року за 22 робочих дні нараховані 4 275,12 грн. Всього за 36 робочих днів нараховані 7 125,20 грн. та сума його одноденного заробітку складає: 7 125,20 грн.: 36 робочих днів = 197 грн. 92 коп., а з урахуванням податків складає 159 грн. 33 коп. З розміром середнього заробітку, після ознайомлення з його розрахунком, ОСОБА_3 погоджується, і тому розмір компенсації середнього заробітку за час затримки заробітної плати, термін прострочення виплати якої складає 259 робочих днів без урахування святкових та вихідних днів ( з 15.04.2016 по 01.05.2017 року), і розмір компенсації становить: 159,33 грн. х 259 робочих днів = 41 266,47 грн.

Внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати при звільненні ним втрачено значну її частину в зв`язку із зростанням цін на споживчі товари і тарифи на послуги (індекс інфляції), і тому вона також підлягає стягненню з відповідача на його користь. Нарахований, але не виплачений позивачу при звільненні дохід відповідачем складає 9 301,74 грн., розмір індексації споживчих цін за травень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2016 року та січень, лютий, березень, квітень 2017 року складає 0,1+1,8+2.8+1,8+0,9+1,1+1,0+1,8+0,9 = 12,2 та розмір індексації заробітної плати складає 9301,74:100х12,2 = 1134,81 грн.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з Державного підприємства «Приморське лісове господарство» на його користь середній заробіток за час затримки заробітної плати за період з 15.04.2016 року по 03.08.2017 року в сумі 159,33 грн. (середній заробіток з урахуванням вирахуваних податків) х 308 (кількість робочих днів) = 49073 грн. 64 коп.; стягнути компенсацію втрати частини доходів від інфляції за період з 15.04.2016 року по 01.05.2017 року в сумі 1134,81 грн., стягнути судові витрати в сумі 640 грн.

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 09 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства «Приморське лісове господарство» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 15 квітня 2016 року по 03 серпня 2017 року в сумі 49073,64 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати (втрати доходів від інфляції) за період з 15 квітня 2016 року по 01 травня 2017 року в сумі 1134,81 грн., а всього 50208,45 грн., судові витрати в сумі 640 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Державне підприємство «Приморське лісове господарство» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення ( судової повістки) ( а.с. 142-143) до апеляційного суду не з'явились. Від ОСОБА_3 на адресу апеляційного суду надійшла заява в якій він прохає розглядати справу у його відсутність, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін ( а.с. 144).

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст. ст. 371, 372 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності учасників апеляційного розгляду, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Встановлено, що з 01.08.1970 року ОСОБА_3 влаштувався на роботу до Приморської лісомеліоративної станції, в даний час Державне підприємство «Приморське лісове господарство». З 01.08.2013 року позивач працював на посаді головного мисливствознавця, з якої був звільнений 15 квітня 2016 за власним бажанням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України - порушення законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору.

На час звільнення перед ОСОБА_3 підприємство мало заборгованість із заробітної плати у сумі 26109.22 грн. За період з квітня 2016 року по грудень 2016 року позивачу виплачено 15 950,54 грн.

Згідно довідки ДП « Приморське лісове господарство» станом на 01.12.2016 року заборгованість по заробітній платі складає 11158.68 грн.

Судовим наказом Приморського районного суду від 25.01.2017 року з Державного підприємства «Приморське лісове господарство» на користь ОСОБА_3 стягнуто заборгованість із заробітної плати в сумі 10158 грн. 68 коп.

У листі Приморського районного ВДВС від 04.08.2017 року вказано, що заборгованість по заробітній платі перераховувалась на користь ОСОБА_3 відповідними платежами та повністю була погашена лише 04.08.2017 року.

Відповідно до вимог частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Крім того, за правилами частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому відсутність фінансування та грошових коштів у підприємства, установи, організації не позбавляє його обов'язку з виплати належних працівникові грошових коштів, та не звільняє від відповідальності за невиконання цього обов'язку.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" судам роз'яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, обов'язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, застосовуючи положення статті 117 КЗпП України, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки з останнім при звільненні такий розрахунок остаточно не був проведений.

Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за затримку розрахунку, суд правильно керувався статтею 27 Закону України "Про оплату праці" та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. У п. 25 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" судам роз'яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином колегія суддів погоджується з рішенням місцевого суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки суд першої інстанції врахував, що закон пов'язує початок перебігу тримісячного строку звернення із заявою про стягнення середнього заробітку саме з наступного дня після виплати всіх належних позивачеві при звільненні сум.

Як вбачається з матеріалів справи заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_3 погашалася частковими платежами починаючи з 10.04.2017 року та була повністю погашена 04.08.2017 року. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 23.05.2017 року, що не свідчить про пропуск встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду.

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги щодо пропущення позивачем строку позовної давності звернення до суду із такими вимогами не заслуговують на увагу.

Позовні вимоги в частині нарахування компенсації заявлені позивачем на суму боргу 9301.74 грн. У позовній заяві позивач стверджує про часткову виплату йому боргу по заробітній платі і для розрахунку компенсації використовує суму боргу 9301.74 грн. станом на 01.05.2017 року.

Постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року затверджено Порядок проведення компенсації громадянами втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, який визначає порядок розрахунку такої компенсації. Відповідно пункту 3 Порядку компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни у гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата ( грошове забезпечення).

Пунктом 4 Порядку встановлено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць ( після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін ( індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Відповідно до даних Держкомстату України індекси споживчих цін на товари та послуги за період з травня 2016 по квітень 2017 року склали: 100.1% - травень 2016; 99.8%- червень 2016; 99.95-липень 2016; 99.7% - серпень 2016; 101,8% - вересень 2016; 102,8%- жовтень 2016; 101.8%- листопад 2016; 100.9% - грудень 2016; 101,15- січень 2017; 101.0% - лютий 2017; 101,8% - березень 2017; 100.95 - квітень 2017.

Індекс споживчих цін за період з травня 2016 року по квітень 2017 року невиплати грошового доходу становить 112,1%

( 1.001х0.998х0.999х0.997х1.018х1.028х1.018х1.009х1.011х1.010х1.018х1.009х100).

Величина приросту споживчих цін становить: 12.1%. Сума компенсації становить 1125.51 грн. ( 9301.74 грн. х12.15): 100.

Отже, сума компенсації позивачу ОСОБА_3 втрати ним частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати за даними ДП « Приморське лісове господарство» за період з 15 квітня 2016 року по 01 травня 2017 року складає 1125.51 грн., що відповідає вимогам Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року.

Таким чином, рішення суду щодо суми компенсації втрати позивачем частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати підлягає зміні зменшивши суму компенсації з 1134.81 грн. на 1125.51 грн., а наведений позивачем розрахунок суми компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв'язку з порушенням строків її виплати за період з травня 2016 року по квітень 2017 року не приймається апеляційним судом до уваги, оскільки сума компенсації заявлена до стягнення, оспорюється відповідачем в апеляційній скарзі.

Виходячи з наведеного аргументи апеляційної скарги щодо розміру суми компенсації втрати позивачем грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати є виправданими.

В іншій частині рішення суду є законним і обґрунтованим, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Приморське лісове господарство» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду Запорізької області від 09 листопада 2017 року у цій справі в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати ( втрати доходів від інфляції) змінити.

Стягнути з Державного підприємства «Приморське лісове господарство» на користь ОСОБА_3 компенсацію втрати частини заробітної плати в сумі 1125.51 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повне судове рішення складено 11.05.2018 року.

Головуючий Судді: