КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/9954/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ул'яновська О.В.
провадження № 22-ц/824/292/2018 Суддя-доповідач Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Задорожній О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, до якої приєднався ОСОБА_3, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року у складі судді Ул'яновської О.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоптторг», третя особа: ОСОБА_3, про визнання недійсним договору та визнання відсутнім права вимоги,-

в с т а н о в и в :

У липні 2016 р. ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеними позовом, який обґрунтовувала тим, що 30 червня 2011 між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір підряду №30/06, відповідно до положень якого ОСОБА_5 повинен був виконати роботи по реконструкції та ремонту житловий приміщень за адресою: АДРЕСА_1.

Даний договір від імені позивача та ОСОБА_3 був підписаний представником ОСОБА_6 на підставі довіреностей від 06.07.2010 року, після чого 15.02.2013 року ОСОБА_4 передав ТОВ «Білоптторг» право на вимогу, засновану на вищевказаному договорі підряду, на підставі договору уступки вимоги (цесії) №15/02/13-5, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Білоптторг».

Проте, позивачка вважала даний договір уступки вимоги таким, що укладений з порушенням ст. 227 ЦК України, оскільки ТОВ «Білоптторг не мала відповідного дозволу (ліцензії) на укладення договору факторингу, хоча такий дозвіл є необхідним в силу ст.ст.1077, ч.3 1079 ЦК України, оскільки укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Білоптторг» договір уступки вимоги (цесії), враховуючи його оплатний характер, є договором факторингу, тому на підставі ст.ст.203, 215, 227 ЦК України позивачка просила визнати недійсним договір уступки вимоги (цесії).

На підставі наведеного просила визнати недійсним з моменту укладення Договір уступки вимоги (цесії) №15/02/13-5 від 15.02.2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Білоптторг» в частині відступлення права вимоги оплати виконаних робіт на загальну суму 1241465 грн. та відступлення права вимоги сплати пені на загальну суму 1241465 грн.; визнати відсутнім з ТОВ «Білоптторг» права вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сплати суми коштів у розмірі 2482930 грн., що виникло на підставі недійсного правочину договору уступки вимоги (цесії) №15/02/3/13-5 від 15.02.2013 року в частині вказаної суми та стягнути солідарно з відповідачів суму судового збору.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року позовні вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки позивачем не доведено, що волевиявлення сторін під час укладання договору уступки вимоги (цесії) було порушене і що укладений договір є договором факторингу.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 30 червня 2011 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 укладено договір підряду №30/06, згідно умов якого підрядник зобов'язався виконати комплекс робіт по реконструкції та ремонту житлових приміщень гуртожитку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9-14).

На підставі вказаного договору підряду було прийнято акти про приймання виконаних будівельних робіт за лютий, березень та серпень 2012 року (а.с.15-31).

Згідно акту звірки розрахунків за Договором №30/06 від 30.06.2011 року станом на 04.09.2012 року, укладеного в особі уповноваженого представника ОСОБА_6 виступаючи в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з одного боку та ФОП ОСОБА_4 з другого боку, визначено стан взаємних розрахунків за договором підряду №30/06 від 30.06.2011 року і станом на 02.03.2012 року заборгованість перед ФОП ОСОБА_4 становить у розмірі 2961749 грн. (а.с.32).

На адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було надіслано претензію ФОП ОСОБА_4 щодо виплати заборгованості у розмірі 2961749 грн., на яку представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надав відповідь, в якій просив надати відстрочку на погашення заборгованості (а.с.33, 34).

15.02.2013 року між ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «Білоптторг» було укладено договір відступки, згідно з умовами якого цедент передав цесіонерові, а останній набув право вимоги, належне цедентові, і стає кредитором за договором підряду №30/06 (а.с.35, 36).

Після цього ТОВ «Білоптторг» подав до суду позов про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості і рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19.11.2014 року у задоволені позову було відмовлено (а.с.37-41).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ТОВ «Білоптторг» подало апеляційну скаргу, яку рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18.02.2015 року задоволено і стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму заборгованості у розмірі 15913688 грн. 73 коп. (а.с.42-46).

17.06.2015 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Апеляційного суду м. Києва від 18.02.2015 року залишено без змін (а.с.47-48).

За ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.ст.638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 1 ст.1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами) або судом на вимогу однієї або обох сторін.

Відповідно до норм Цивільного кодексу України ними не встановлено заборони щодо відплатності договору цесії і сторони в силу принципу свободи договору і презумпції відплатності договору, передбачених ч.5 ст.625 та ч.1 ст.626 ЦК України, самі визначають відплатний чи безоплатний характер договору.

За ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, суд вірно вважав, що спірний договір цесії №15/02/13-5 від 15.02.2013 року укладений на підставі ст.ст.512-519 ЦК України, тобто в порядку уступки права вимоги.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1- 3, 5 та ч.6 ст.203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що діючим законодавством не передбачено, що договір уступки вимоги (цесії) повинен бути вчинений юридичною особою лише за умови наявності відповідного дозволу (ліцензії), а відсутність такої тягне за собою недійсність укладеного правочину.

Форма договору відповідає встановленим законом вимогам (проста письмова форма).

Сторони мали необхідні право та дієздатність для укладення оспорюваного договору.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки позивачем не доведено, що волевиявлення сторін під час укладання договору уступки вимоги (цесії) було порушене і що укладений договір є договором факторингу.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, до якої приєднався ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: