Справа № 127/57/17-ц
Провадження № 22-ц/801/143/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л.В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 рокуСправа № 127/57/17-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Луценко Л.В. в м. Вінниці, (повний текст рішення складено 20 вересня 2018 року), у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь кошти в сумі 20000 доларів США, що еквівалентно 525800,00 грн. заборгованості за договором позики та 5258 грн. судового збору.

Позов мотивовано тим, що 12.12.2013 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 20000 доларів США, що на дату укладення договору було еквівалентно 160000 грн., а відповідач зобов'язався повернути кошти у порядку та строк, передбачений договором.

На підтвердження укладення вказаного договору та його умов відповідачем було представлено позивачу розписку про одержання ним грошових коштів в розмірі 20000 доларів США, а також встановлено кінцевий термін їх повернення до 01.03.2014.

Згідно домовленості між сторонами погашення заборгованості відповідачем мало відбуватись у два етапи: 80000 грн. відповідач зобов'язувався повернути до 31.12.2013; залишок 80000 грн. у термін до 01.03.2014.

Відповідач у порушення прийнятих по договору зобов'язань грошові кошти в обумовлені строки не повернув.

На момент звернення до суду з вказаним позовом у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, розмір якої складає 20000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ (26,29 грн) станом на день звернення до суду з даним позовом становить 525800,00 грн.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 160000 грн. В іншій частині задоволення позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, а також стягнути з позивача на його користь судовий збір за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, надана позивачем розписка є неналежним та недопустимим доказом, оскільки містить відбиток печатки «Вазіт»; питання про стягнення з відповідача 20000 доларів США є безпідставним, оскільки у розписці зазначено, що відповідач отримав 160000 гривень; позов подано з пропуском встановленого законом строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

21.12.2018 на електронну адресу суду від представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_6 надійшло клопотання про повторне відкладення розгляду апеляційної скарги у вказаній справі, оскільки у зв'язку із зайнятістю 21.12.2018 у розгляді інших справ в Солом'янському районному суді м. Києва та Голосіївському районному суді м. Києва не має змоги з'явитися в судове засідання. Просить також продовжити строк розгялду апеляційної скарги. Однак, як слідує із матеріалів справи, інтереси відповідача, враховуючи представника ОСОБА_6, представляють чотири представники (т.1 а.с.112, а.с.121-122), які належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгялду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Наявна в матеріалах довіреність від 25.07.2017 на представництво інтересів ОСОБА_3 ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не скасована, є дійсною до 25.07.2020. Враховуючи викладене, колегія суддів ухвалила у задоволенні клопотання про відкладення розгляду розгляду апеляційної скарги відмовити.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в сумі 160000 грн., що еквівалентно 20000 доларів США. Позичальник зобов'язався повернути позику у два етапи: 80000 грн. у термін до 31.12.2013, решту 80000 грн. - у термін до 01.03.2014. На виконання вказаного договору позики відповідачем була власноручно складена, підписана і надана позивачу розписка від 12.12.2013 (т.1 а.с.57).

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої та технічної експертизи №1707/1708/18-21 від 17.05.2018, рукописні записи і підпис у розписці від 12.12.2013, за якою ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 160 000 грн., що еквівалентно 20 000 дол. США, виконані рукописним способом, кульковою ручкою, без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів. Рукописні записи у розписці виконані самим ОСОБА_3 Щодо питання чи виконанні дописування та виправлення відповідачем чи іншою особою навмисно зміненим почерком з наслідування почерку відповідача через вкрай малий об'єм графічного матеріалу виправлень та вкрай малу інформативність у графічному матеріалі виправлень - не вбачається за можливе (т.1 а.с.192-197).

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами було укладено договір позики та передано суму позики у розмірі, зазначеному в розписці. Відповідач отримав у борг саме 160 000 грн., а не грошові кошти в іноземній валюті. Позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року в справі № 6-1662цс17.

Окрім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядок, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Правовий аналіз статті 545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов'язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Тобто наявність оригіналу документу у позивача свідчить про наявність певних зобов'язань саме перед ним. Вказана обставина перевірена судом першої інстанції, оригінал розписки наявний в матеріалах справи.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 707/2606/16-ц.

Колегія суддів відхиляє аргумент апеляційної скарги про те, що розписка не є належним та допустимим доказом, оскільки містить відбиток печатки ПП «Вазіт».

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В матеріалах справи наявний оригінал розписки від 12.12.2013, наданий позивачем. Висновком судово-почеркознавчої та технічної експертизи №1707/1708/18-21 від 17.05.2018 встановлено, що рукописні записи у розписці виконані самим ОСОБА_3

Відповідачем в апеляційній скарзі фактично заперечується лише дописування ним у текст розписки строків та сум повернення коштів, однак, не зважаючи на те, що за клопотанням відповідача у справі двічі призначалася судово-почеркознавча експертиза, вказана обставина ним не спростована.

Колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на ту обставину, що питання про стягнення з відповідача 20000 доларів США є безпідставним, оскільки суд першої інстанції прийшов до висновку, що до стягнення з відповідача підлягає заборгованість у гривневому еквіваленті, а не в іноземній валюті, як про те стверджував позивач.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відбиток печатки на розписці від 12.12.2013 не спростовує факту укладення договору позики між сторонами та передачу відповідних грошових коштів позивачем відповідачу на виконання вказаного договору, із врахуванням висновку експерта у даній справі та інформації про юридичну особу ПП «Вазіт», відповідно до якої відповідач ОСОБА_3 являється засновником та керівником вказаного підприємства.

Посилання ОСОБА_3 на те, що зобов'язання однієї фізичної особи не можуть не можуть скріплюватись печаткою іншої юридичної особи є необґрунтованими, оскільки в тексті самої розписки як сторонами договору вказані фізичні особи.

З яких підстав ОСОБА_3 на розписці постановлено відбиток фірми, керівником якої він є, суду невідомі.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги з приводу пропуску встановленого законом строку позовної давності апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 цього Кодексу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ч. 1 ст. 260 ЦК України).

Згідно ст. 255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Згідно положень ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебігу позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки сторони узгодили, що перший платіж за договорм позики у розмірі 80000 грн. підлягав поверненню до 31.12.2013, тому 31.12.2013 слід вважати останнім днем строку виконання відповідачем зобов'язання.

Доводи апелянта про те, що позов заявлено з пропуском встановленого законом строку позовної давності не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки в матеріалах справи наявні докази, що із позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся в межах трирічного строку позовної давності, а саме 28.12.2016 шляхом надсилання позовної заяви через установу зв'язку (поштовий конверт із відміткою пошти (а.с.8)), які не спростовані відповідачем.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати залишаються за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Т.Б. Сало

Судді: О.В. Ковальчук

М.М. Якименко