Дата документу 18.12.2018 Справа № 324/1786/17
ЗапорізькИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 324/1786/17Головуючий у 1-й інстанції :Каретник Ю.М.
Пр. № 22-ц/807/893/18Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 29 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу «Пологівське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ПАТ «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу «Пологівське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначав, що він працював у відповідача з 1994 року по день звільнення і за весь час роботи він не притягувався до дисциплінарної або іншого виду відповідальності, а, навпаки, має низку заохочень.

Наказом № 55 від 03.11.2017 року в.о. начальника структурного підрозділу «Пологівське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» його було звільнено з посади машиніста тепловоза цеха експлуатації локомотивів, за вчинення дій, що дають підстави для втрати довір'я відповідно до п.2 ст.41 КЗПП України.

Позивач наказ вважає незаконним, оскільки згідно з наказу підставою для звільнення стало те, що локомотивна бригада у складі машиніста тепловоза ОСОБА_5, помічника машиніста ОСОБА_6 допустила грубі порушення нормативних документів з безпеки руху, вимог Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту, погодженого з Радою профспілки залізничників і транспортних будівельників України 29 липня 1992 року та затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 січня 1993 року №55 в частині збереження матеріально-технічних засобів, забезпечення схоронності вантажів і багажу, вживання заходів для запобігання випадкам їх розкрадання, втрат, пошкоджень та псування, дотримання Правил внутрішнього трудового розпорядку. Проте посада машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів не відноситься до таких, що безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, а така підстава для звільнення, як «розтрата матеріально-технічних засобів», про які йдеться у оскаржуваному наказі, не дає підстав для звільнення його за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України. Вважає наказ не обґрунтованим.

Оскаржуваним наказом позивача звільнено з посади за дії, що дають підставу для втрати довір'я, тобто, як зазначено у наказі, своїми умисними діями з корисливих спонукань з метою особистого збагачення ОСОБА_4 начебто скоїв протиправні дії - використовував довірений локомотив в особистих цілях. При цьому, за твердженням позивача, роботодавець не навів мотивів для винесення наказу про звільнення і не зазначив, у чому саме проявилися протиправні дії, а також не встановив наявність вини позивача у недостачі дизельного палива.

У наказі роботодавцем зазначено, що позивач вчинив «умисні дії з корисливих спонукань з метою особистого збагачення, використовував довірений локомотив в особистих цілях», однак не вказано, у чому саме полягали ці протиправні дії. Факт крадіжки працівником ОСОБА_4 дизельного пального нічим не підтверджується.

Окрім цього ОСОБА_4 зазначав, що в порушення вимог ч.3 ст.41, ст.43 КЗпП України відповідач, не маючи попередньої згоди первинної профспілкової організації на його звільнення, а, навпаки, маючи рішення про ненадання такої згоди, звільнив позивача.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 29 серпня 2018 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів Структурного підрозділу «Пологівське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 04.11.2017 року і до 29.08.2018 року включно, в сумі 129970 грн. 75 коп. В іншій частині позову відмовлено.Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

19 листопада на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, в якому він просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов про поновлення на роботі суд першої інстанції виходив із недоведеності факту крадіжки ОСОБА_4 і порушення роботодавцем при звільненні вимог ст.ст. 40-43 КЗпП України.

Частково задовольняючи вимоги щодо стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме, з 04.11.2017 року до 29.08.2018 року, суд виходив з того, що при розрахунку слід рахувати кількість робочих днів, а не календарних.

Колегія погоджується з таким висновком суду.

Як вбачається з копії трудової книжки, яка долучена до матеріалів справи, ОСОБА_4 з липня 1984 року працював у локомотивному депо Пологи Придніпровської залізниці на посаді помічника машиніста тепловозу.

У жовтні 1984 року ОСОБА_4 був звільнений з локомотивного депо Пологи Придніпровської залізниці у зв'язку з призивом на військову службу. 28 листопада 1986 року після демобілізації з армії ОСОБА_4 був прийнятий на роботу до локомотивного депо Пологи Придніпровської залізниці помічником машиніста тепловозу.

23 вересня 1994 року його було переведено машиністом тепловозу, 30 жовтня 1996 року - слюсарем механо-зборочних робіт 3 розряду, 03 січня 1997 року - машиністом тепловозу і на цій посаді ОСОБА_4 пропрацював у Пологівському локомотивному депо по 03 листопада 2017 року включно, при цьому, маючи 14 заохочень з 1996 року по 2016 рік у зв'язку з роботою на зазначеному підприємстві (а.с. 8-9).

Наказом № 55/с від 03 листопада 2017 року позивача було звільнено з роботи з посади машиніста тепловоза у зв'язку з втратою довір'я, п.2 ст.41 КЗпП України, на підставі Наказу № 55/с від 03.11.2017 року, про що зроблено запис у трудовій книжці за №12.

В наказі № 55/с від 03 листопада 2017 року, зазначено, що 02 листопада 2017 року локомотивна бригада у складі машиніста тепловозу ОСОБА_4 та помічника машиніста ОСОБА_6 прийняла дизельне паливо у кількості: секція А - 2750 л або 2255 кг, секція Б - 2600 л або 2132 кг, питома вага 0,820. На тепловозі 2ТЕ116-1240 система Дельта-Су не відображає показання рівня палива на обох секціях, тому ці дані не були занесені до маршруту машиніста ф.ТУ-3 ІОЦ. По станції ОСОБА_7 до локомотива 2ТЕ116-1240 підійшов працівник ВОХР ОСОБА_8 Машиніст тепловоза ОСОБА_4 перевірив посвідчення робітника ВОХР №2477 та його маршрутний лист на супроводження вантажу поїзда №2749, в 9 розділі маршруту машиніст ф.ТУ-3 ІОЦ виконав відповідний запис та допустив ОСОБА_8 на локомотив у ведому секцію. В порушення заходів з виконання комплексної програми з енергозбереження, раціонального використання ПЕР на 2017 рік та розпорядження Укрзалізниці від 25 травня 2000 року №ЦТ-685, а також вимог розпорядження №ЦЗ-1-С-8/1277 від 10 грудня 2013 року, локомотивна бригада по станції ОСОБА_7 (пункт оберту) не виконала заміри палива по баку локомотива та не виконала запис до маршруту машиніста. Після заїзду локомотива в депо комісія під керівництвом в.о.начальника депо Мельніченка С.М. виконала огляд локомотива 2ТЕ116-1240 на якість пломбування та фарбування паливної системи локомотива. При виконанні контрольного розрахунку витрат дизельного палива за поїдку згідно питомих норм, встановлених розпорядженням директора з інженерно-технічного забезпечення ПАТ «Укрзалізниця» Крот В.С. від 27 січня 2017 року №Ц-4-25/212-17, норма становить 1294 кг при фактичних витратах 1598 кг. Перевитрата дизельного палива 304 кг (370 л). При перерахунку по нормам, які були встановлені в Пологівському локомотивному депо та затверджені 20 березня 2017 року, норма дизельного палива становить 1278 кг при фактичних витратах 1598 кг. Перевитрата дизельного палива 320 кг. Враховуючи, що норма на ведення вантажних поїздів на дільниці Запоріжжя-Пологи знижена на 130 кг, необґрунтована перевитрата палива становить 174 кг. Машиніст тепловоза ОСОБА_4 чітких пояснень причин перевитрати дизельного палива в кількості 174 кг не надав, чим порушив п.3.12 Інструкції локомотивній бригаді ЦТ-0106, а це вказує на те, що локомотивна бригада підготувала дизельне паливо для крадіжки. Локомотивна бригада у складі машиніста тепловоза ОСОБА_4 і помічника машиніста ОСОБА_6 допустила грубі порушення нормативних документів з безпеки руху, вимог Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту, погодженого з Радою профспілки залізничників і транспортних будівельників України 29 липня 1992 року та затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 січня 1993 року №55 в частині збереження матеріально-технічних засобів, забезпечення схоронності вантажів і багажу, вживання заходів до запобігання випадкам їх розкрадання, втрат, пошкоджень та псування; дотримання Правил внутрішнього трудового розпорядку. Вищевказаний випадок свідчить про те, що машиніст тепловоза ОСОБА_4 своїми умисними діями з корисливих спонукань, з метою особистого збагачення скоїв протиправні дії - використав довірений локомотив в особистих цілях, що дає підставу для втрати довір'я з боку керівництва підприємства (а.с. 6-7).

Згідно протоколу засідання № 118 від 02 листопада 2017 року було направлено подання на ім'я голови профспілки Пологівського локомотивного депо для отримання погодження на звільнення машиніста тепловоза ОСОБА_4 та помічника машиніста ОСОБА_6 згідно п.2 ст. 41 КЗпП України (а.с. 36-37).

Постановою професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України Профкома Пологівського локомотивного депо Придніпровської залізниці № 11 від 03 литсопада 2017 року у надані згоди на звільнення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на підставі п.2 ст.41 КЗпП України було відмовлено (а.с. 10).

Мотивацією відмови було те, що адміністрацією підприємства не надано конкретних фактів підготовки локомотивною бригадою дизельного палива для крадіжки, використання майна підприємства в особистих корисних цілях для перевезення невідомих осіб і стороннього доказів вини дій ОСОБА_4

А пред'явлене порушення п.3.12 інструкції ЦТ-0106, що вимагає від локомотивної бригади «Економно витрачати паливно-енергетичні ресурси, обтиральні та інші матеріали, утримувати у справному стані довірений інвентар, інструмент та засоби індивідуального захисту» не є підставою для застосування п.2 с. 41 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, та зазначає, що посилання на наукові коментарі до трактування КЗпП України не вплинуло на правильність висновку.

Стаття 43 Конституції України встановлює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).

Розірвання трудового договору за п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає обов'язкового настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей слідує, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які, зокрема, одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з'ясувати: чи становить виконання операцій, пов'язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року № 6-100цс16.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й колегія суддів, визначився правильно з характером спірних правовідносин, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що під час судового розгляду відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу вчинення позивачем протиправних дій навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов'язків, які дають підстави для його звільнення на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України.

Наявність вини позивача у недостачі дизельного палива не встановлена.

Звільнення у зв'язку із втратою довір'я до працівника на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України може мати місце за умови вчинення ним винних дій. При цьому не має значення, були протиправні дії вчинені навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов'язків, чи передбачав працівник або повинен був передбачити негативні наслідки своїх дій. Провина працівника має бути доведена власником або уповноваженим ним органом за допомогою фактів та об'єктивних обставин, що свідчать про винні дії працівника; це може бути, наприклад: систематична нестача довірених йому цінностей; безвідповідальне, халатне ставлення до своїх трудових обов'язків; порушення правил торгівлі; крадіжки; обмірювання, обважування покупців; завищення цін; привласнення матеріальних цінностей тощо.

Втрата довір'я може бути наслідком вчинення проступку, який дає підстави для висновку, що подальше залишення працівника на роботі, пов'язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати. Водночас, підозра власника або уповноваженого ним органу не може бути підставою для виявлення недовір'я до працівника.

При вирішенні цього спору судом враховано положення статті 43 КЗпП України, про те, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Зі змісту постанови професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України Профкому Пологівського локомотивного депо Придніпровської залізниці № 11 від 03 листопада 2017 року вбачається, що не надано згоду на розірвання трудового договору ОСОБА_4 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України з підстав недоведеності грубих порушень трудової дисципліни з боку локомотивної бригади, які б могли буди підставою для звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, договір про його матеріальну відповідальність з ним не може бути укладений.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі про те, що відмова профспілки у наданні згоди на звільнення позивача є необґрунтованою, а отже не повинна братись до уваги були предметом перевірки у суді апеляційної інстанції та цим обставинам надана належна оцінка.

Відповідно до частин 1, 2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Судом першої інстанції, з урахуванням п.8 р.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, було правильно визначено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04 листопада 2017 року і до 29 серпня 2018 року, який склав 129970 грн. 75 коп.

Аргументи апеляційної скарги про те, що невиконання позивачем своїх посадових обов'язків дає підстави для втрати до нього довір'я, оскільки він безпосередньо обслуговує тепловози та несе відповідальність за товарно-матеріальні цінності, зокрема, дизельне пальне, які знаходяться на них є безпідставними, оскільки положення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України можуть бути застосовані виключно за умови вчинення ним винних дій, а таких обставин не встановлено.

Керуючись ст. ст. 374,375,381-384ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 29 серпня 2018 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: