РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2018 року м. Рівне

Справа № 572/1589/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/62/18

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач),Гордійчук С.О., Боймиструка С.В.,

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

за участю: сторін, представника відповідача- адвоката ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області в складі судді Ведяніної Т.О. від 3 березня 2017 року, ухваленого в 9 год. 52 хв. в м. Сарни, дата складання повного судового рішення не вказана,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати компенсації та визнання права власності.

Позов обґрунтовує тим, що рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 23.05.2013 року в справі № 572/39/13-ц за ним визнано право власності на 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №10922878 від 15.10.2013 року він є власником 1/4 частини житлового будинку в АДРЕСА_1.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 3.07.2015 року в справі №572/111/15-ц йому було відмовлено в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 про виділення в натурі 1/4 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 Вказане рішення суду першої інстанції вмотивоване тим, що сторонами не досягнуто домовленості про одержання позивачем компенсації вартості його частки, а виділ частки ОСОБА_4 в натурі є неможливим за будівельними нормами.

В даний період у будинку проживає ОСОБА_5, який є власником ? частин будинку.

Також, позивач вказує, що не має наміру проживати у спірному будинку та ним не користується, оскільки живе у квартирі.

Однак, він позбавлений можливості розпорядитися належною йому часткою в житловому буднику, оскільки рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 3.07.2015 року в справі №572/111/15-ц встановлено, що виділити йому в натурі 1/4 частини домоволодіння відповідно до висновку експерта неможливо.

Вважає, що на підставі ст.364 ЦК України його право на отримання грошової компенсації вартості частки кореспондує обов'язок відповідача сплатити йому таку компенсацію.

З наведених підстав просив припинити його право власності на 1/4 частину житлового будинку із надвірними будівлями по АДРЕСА_1 визнати право власності на вказану частку за ОСОБА_5 та стягнути з останнього на свою корись грошову компенсацію належної йому частки у вказаному майні.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 3 березня 2017 року припинено право власності позивача - ОСОБА_4 на 1/4 частину житлового будинку із надвірними будівлями по АДРЕСА_1 визнавши право власності на вказану частку за ОСОБА_5

Стягнуто з ОСОБА_5 на корись ОСОБА_4 грошову компенсацію належної останньому частки у вказаному майні у сумі 174559 грн. з припиненням права власності ОСОБА_4 на вказану частку у майні, з моменту отримання ним грошової компенсації.

Рішення мотивоване тим, що за положеннями ч.2 ст.364 ЦК України, якщо виділ частки в натурі із спільного майна є неможливим, співвласник, який бажає виділу має право на одержання від іншого співвласника грошової або матеріальної компенсації вартості його частки, а тому враховуючи відсутність заперечень зі сторони відповідача щодо заявлених вимог вони підлягають задоволенню в повному обсязі.

В поданій на вказане заочне рішення апеляційній скарзі ОСОБА_5 покликається на його незаконність та необгрунтованість в зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, неправильним дослідженням доказів, та їх оцінкою, а також порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що оскільки, він не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду даної справи, у суду першої інстанції не було підстав для розгляду справи та прийняття заочного рішення.

Звертає увагу на те, що правовий режим власності, в тому числі й спільної часткової, має забезпечувати інтереси всіх її учасників та забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Спонукання його до виплати позивачу грошової компенсації, яку він на сьогоднішній день неспроможний сплатити, оскільки ніде не працює, на пенсійному обліку не перебуває, транспортних засобів не має, одружений, має на утриманні непрацюючу дружину та малолітню дитину вже призвело до порушення його прав шляхом обмеження виїзду за кордон, та в подальшому може призвести до продажу нерухомості та, відповідно, позбавлення житла та права власності на нього, що є порушенням ст.1 Першого протоколу до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, він не надав згоди на викуп у позивача його частки у праві власності, а набуття права власності у примусовому порядку законодавством не передбачено.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 23 травня 2013 року за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/4 частину житлового будинку із господарськими будівлями по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті матері.

На підставі вказаного рішення суду за позивачем зареєстровано право власності на 1/4 частину житлового будинку із господарськими будівлями по АДРЕСА_1 що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 жовтня 2013 року.

Відповідачем не заперечується, що він є власником ? частин вказаного житлового будинку.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 3 липня 2015 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 про виділення в натурі 1/4 частини житлового будинку із надвірними будівлями по АДРЕСА_1, в зв'язку з відсутністю технічної можливості такого розподілу.

Згідно висновку №160825/1/с від 10 січня 2017 року судової будівельно-технічної експертизи ринкова вартість 1/4 частини житлового будинку із надвірними будівлями по АДРЕСА_1 становить 174559 грн.

Стаття 355 ЦК України передбачає, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів всіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Частина 3 статті 358 ЦК України закріплює, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно статті 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, особа, якій належить певна частка в майні, яким вона не може користуватися у зв'язку з неможливістю досягти згоди щодо його використання з іншими співвласниками, має право на отримання матеріальної компенсації вартості цієї частки, якщо її виділення в натурі є неможливим.

Разом з тим, при вирішенні будь-якого спору, що виникає з реалізації права спільної часткової власності, крім спеціальних норм варто враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності, у взаємозв'язку і поєднанні з принципом врахуванням прав та інтересів усіх співвласників.

Для правильного вирішення спору за вимогами одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості цієї частки, виділ якої є неможливим, підлягає обов'язковому встановленню наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925 цс15.

Однак, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, не врахував, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, в зв'язку з чим дійшов необґрунтованого висновку про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості належної ОСОБА_4 частки в спільному майні в розмірі 174559 грн., не перевіривши матеріальний стан та рівень доходу відповідача, тобто, не з'ясувавши, чи має останній фактичну можливість сплатити такі кошти, чи не буде ця сума для нього непомірним тягарем, а встановлене за рішенням суду грошове зобов'язання неможливим для реального виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів отримання відповідачем доходів, наявності у нього іншого рухомого або нерухомого майна, крім спірного житлового будинку, матеріали справи не містять і судом таких не встановлено.

Тому, стягнення із відповідача на користь позивача вищевказаної суми 174559 грн. компенсації вартості 1/4 частини житлового будинку становитиме для відповідача надмірний тягар, який може мати негативні наслідки у вигляді втрати житла внаслідок звернення стягнення на погашення присудженої судом суми компенсації.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При поданні заяви про перегляд заочного рішення відповідачем було сплачено судовий збір в розмірі 352,4 грн., а також ним було сплачено 2618,39 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Із наявної в матеріалах справи копії посвідчення НОМЕР_1 вбачається, що позивач ОСОБА_4 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії.

Пунктом 10 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до ч.7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, оскільки позов залишений без задоволення, а позивач звільнений від сплати судового збору, то судові витрати, понесені відповідачем у сумі 2970,79 грн. мають бути компенсовані за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, ст.ст.358,364 ЦК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 3 березня 2017 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати компенсації та визнання права власності відмовити.

Державному казначейству України у м. Рівному повернути ОСОБА_5 кошти по сплаті судового збору в сумі 2970(дві тисячі дев'ятсот сімдесят)грн.79коп. які були сплачені ним на рахунок отримувача УДКСУ у Рівненській області №0002, код отримувача 38012714, банк отримувача: 833017, згідно квитанції №164 від 18 червня 2018року та на рахунок отримувача Управління казначейства у Сарненському районі №0338, код отримувача 37907940, банк отримувача: 833017, згідно квитанції №40 від 13 квітня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 листопада 2018 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Гордійчук С.О.

Боймиструк С.В.