ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/553/18Головуючий у 1-й інстанції Зушман Г.І.
Провадження № 22-ц/4817/52/18 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Ткач З. Є., Ткач О. І.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

представника Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України"адвоката Созоника В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 594/553/18 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 25 липня 2018 року, ухвалене суддею Зушман Г.І., повний текст якого складено 30 липня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

ВСТАНОВИВ:

25.05.2018 року ПАТ "Укрексімбанк" звернулося до суду з вказаним позовом.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14 серпня 2007 року між тодішнім АТ "Укрексімбанк" (08.05.2009 року назву змінено на публічне акціонерне товариство "Укрексімбанк") та відповідачкою укладено кредитний договір № 77707С47, за умовами якого відповідачці надано кредит у сумі 39950 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у валюті кредиту в розмірі річної процентної ставки, яка визначається наступним чином : LIBOR (12т) + 7,6 % річних, але не менше 13,0 % річних з переглядом один раз у п'ять років, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 11 серпня 2028 року. Відповідно до умов кредитного договору відповідачка була зобов'язана щомісячно сплачувати банку проценти за користування кредитом та здійснювати погашення кредиту рівними частинами. Проте, відповідачка не виконувала своїх зобов'язань за кредитним договором, тому рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 06 березня 2012 року задоволено позов банку про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором станом на 01 листопада 2011 року. Також рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 06 травня 2015 року задоволено позов банку про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором станом на 31 грудня 2014 року. Посилаючись на те, що відповідачка і надалі не виконує зобов'язань за кредитним договором, позивач просить стягнути з неї заборгованість у сумі 427678,87 грн., яка складається з 426858,87 грн. боргу за нарахованими відсотками за період з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2018 року та 820,00 грн. плати за управління кредитом за вказаний період.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 25 липня 2018 року позов ПАТ "Укрексімбанк" задоволено частково і стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ "Укрексімбанк" три проценти річних від простроченої суми боргу за кредитним договором від 14 серпня 2007 року № 77707С47 за період з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2018 року, що становить 26 153,52 долари США, що по курсу НБУ станом на дату ухвалення рішення становить 98 383,63 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

ПАТ "Укрексімбанк" подало апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції. Покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що кредитний договір укладено на невизначений строк і на сьогоднішній час є не розірваний та чинний.

Залишив поза увагою суд першої інстанції і той факт, що рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 06.05.2015 року встановлено преюдиційний факт того, що між сторонами є домовленості про порядок повернення кредиту, нарахування і сплати процентів та комісії і їх розмір після виставлення вимоги про дострокове погашення.

В судовому засіданні представник Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України"адвокат Созоник В.В. апеляційну скаргу підтримав зіславшись на доводи викладеній в ній та уточнив, що рішення суду не оскаржується в частині стягнення трьох процентів річних від простроченої суми боргу за кредитним договором від 14 серпня 2007 року № 77707С47 за період з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2018 року.

ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явилась .

У відповідності до вимог ст.ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності відповідача.

Судова колегія, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що між відкритим акціонерним товариством "Державний експортно - імпортний банк України" (ВАТ «Укрексімбанк») та відповідачкою ОСОБА_2 14 серпня 2007 року укладений кредитний договір №77707С47, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 39950 доларів США шляхом видачі готівкових коштів через касу банку з кінцевою датою погашення 11 серпня 2028 року.

Акціонерне товариство "Укрексімбанк" змінило найменування з відкритого акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2009 року №375. Державна реєстрація зміни найменування юридичної особи проведена 8 травня 2009 року, номер запису 5001397.

Відповідачка, у відповідності до п.2.5.1 Кредитної угоди зобов'язалася щомісячно сплачувати банку проценти за користування кредитом у розмірі річної процентної ставки, яка визначається відповідно до умов пункту 2.2.1 Кредитної угоди у валюті кредиту ( 5,39563% річних + 7,60% річних, але не менше 13% з переглядом 1 раз у 5 років), відповідно до пункту 2.4.1 Кредитної угоди відповідачка зобов'язалася здійснювати погашення кредиту щомісяця рівними частинами починаючи з наступного місяця після одержання кредиту у сумах, визначених Графіком надання та погашення кредиту (додаток №1 до Кредитної угоди) у валюті кредиту.

Згідно з пунктом 2.2.2 Кредитної угоди відповідачка зобов'язалася щомісяця сплачувати банку плату за управління кредитом в розмірі 20 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполь Донецької області від 6 березня 2012 року в справі №2/519/545/12 позов ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" заборгованість за кредитним договором від 14 серпня 2007 року №77707С47 станом на 1 жовтня 2011 року у розмірі 37060,59 доларів США - заборгованість за кредитом (в еквіваленті до офіційного курсу НБУ станом на 30 вересня 2011 року становить 295472,97 грн.); 8286,45 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом (в еквіваленті до офіційного курсу НБУ станом на 30 вересня 2011 року становить 66065,38 грн.); 520 грн. - заборгованість за комісією за управління кредитом; 46434,40 грн. - пеня за прострочену заборгованість по кредиту за період з 1 жовтня 2010 року по 30 вересня 2011 року; 6802,90 грн. - пеня за прострочені відсотки за період з 1 жовтня 2010 року по 30 вересня 2011 року; 59,66 грн. - пеня за прострочену комісію за управління кредитом за період з 1 жовтня 2010 року по 30 вересня 2011 року, а всього на загальну суму 415355,31 грн.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 06 травня 2015 року в справі №594/106/15-ц задоволено позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та стягнуто з ОСОБА_2 в користь ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" заборгованість за кредитним договором №77707С47 від 14 серпня 2007 року станом на 31 грудня 2014 року в сумі 250703,17 грн. за нарахованими відсотками, сума якої еквівалентна 15082,75 доларам США), заборгованість у сумі 780 грн. плати за управління кредитом, а також 121196,41 грн. пені за прострочену заборгованість за кредитом, 70953,38 грн. пені за прострочені відсотки, 244,34 грн. пені за прострочену плату за управління кредиту.

Згідно довідки про рух коштів по кредитній угоді №77707С47 від 14 серпня 2017 року, за період з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2018 року за відповідачкою рахується заборгованість за кредитним договором, а саме: нараховані відсотки в сумі 16 273,66 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на 30 квітня 2018 року становить 426 858,87 грн. та 820,00 грн. плати за управління кредитом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 06 березня 2012 року задоволено вимоги позивача в повному обсязі про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у виді трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості за кредитом , а не у вигляді стягнення процентів відповідно до умов кредитного договору.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції оскільки суд першої інстанції вирішуючи спір вийшов за межі позовних вимог .

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що розглядаючи справу суд не повинен виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 2 ЦПК України та з урахуванням положень ст. 13 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено, суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом). Зокрема, суд може вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (ч. 2 ст. 166 СК України); застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (ч. 5 ст. 216 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 77707С47 від 14.08.2007 року та просив стягнути з неї заборгованість у сумі 427678,87 грн., яка складається з 426858,87 грн. боргу за нарахованими відсотками за період з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2018 року та 820,00 грн. плати за управління кредитом за вказаний період.

Отже, звертаючись до суду з даним позовом позивач не заявляв вимог про застосування ст. 625 ЦК України у разі невиконання грошового зобов'язання .

Таким чином вимогами позивача, що підтверджується матеріалами справи та поясненнями представника в суді апеляційної інстанції було стягнення коштів за користування кредитними коштами до повного виконання зобов'язання, а не застосування відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Поряд з цим, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, наведених обставин та положень закону не врахував, належним чином не визначився з характером правовідносин, які виникли між сторонами та в порушення вимог цивільного процесуального законодавства вийшов за межі позовних вимог, стягнувши з відповідачки в користь позивача три проценти річних від простроченої суми боргу за кредитним договором від 14 серпня 2007 року № 77707С47 за період з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2018 року в сумі 26 153,52 долари США.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права - ч. 4 ст. 367 ЦПК України.

Враховуючи неправильне застосування судом норм матеріального права та процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі розгляду справи апеляційним судом, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України про відмову у задоволенні вимог позивача.

Позовні вимоги та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач не виконавши своєчасно рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 06 березня 2012 року про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором повинен сплачувати проценти за користування кредитними коштами у розмірі визнаному договором на період кредитування.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такий правовий висновок про правильне застосування статей 1048,1050 ЦК України щодо нарахування та стягнення процентів від суми кредиту після спливу строку кредитування зробив Верховний Суд у постанові № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року.

Встановивши, що в кредитному договорі від 14.08.2007 року сторони визначили строк кредитування до 11 серпня 2028 року та позивачем на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України було змінено строк виконання зобов'язання, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що кредитор не вправі нараховувати проценти після закінчення строку кредитування.

Послання представника апелянта на п.6.1.договору, яким передбачено, що договір діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань не заслуговують уваги апеляційного суду, оскільки позивачем шляхом пред'явлення позову про дострокове стягнення заборгованості за кредитом було змінено строк виконання основного зобов'язання.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" задовольнити частково.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 25 липня 2018 року скасувати. Постановити нове рішення яким в позові Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повний текст рішення складено 19 листопада 2018 року.

Головуючий Г.М.Шевчук

Судді О.І.Ткач

З.Є.Ткач