АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 652/434/17 Головуючий у І інстанції Дригваль В.М.
Номер провадження 22-ц/791/771/18 Доповідач Семиженко Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року Апеляційний суд Херсонської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Семиженка Г.В.,

суддів: Базіль Л.В.,

Бугрика В.В.,

секретар Павловська Ю.О.,

розглянувши у місті Херсоні у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Високопільського районного суду Херсонської області у складі судді Дригваля В.М. від 09 січня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

08 серпня 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом з посиланням на те, що за договором між сторонами від 07 листопада 2008 року відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 700 гривень під 36 % річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, з підписанням якої погодилася про укладення між сторонами договору про надання банківських послуг, з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку, свої зобов'язання за кредитним договором відповідачка не виконала, у позові поставлено питання про стягнення з неї на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 07 листопада 2008 року станом на 30 червня 2017 року у розмірі 34258,68 гривні, яка складається з 501,72 гривні заборгованості за кредитом, 27249,40 гривні заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 4400 гривень заборгованості по сплаті пені та комісії, 500 гривень штрафу в фіксованій частині та 1607,56 гривні штрафу у процентній складовій, та у відшкодування витрат по сплаті судового збору 1600 гривень.

Рішенням Високопільського районного суду Херсонської області від 09 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено з підстави пропуску позивачем строку позовної давності.

В апеляційній скарзі Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» з посиланням на незаконність та необґрунтованість рішення суду поставлено питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування скарги зазначено, що судом першої інстанції невірно застосовано ст. ст. 257, 258 ЦК України, невірно ототожнено поняття «договору» та «платіжної картки», закінчення строку картки не свідчить про припинення договірних відносин між сторонами, підлягали стягненню суми, нараховані за останні три роки, тобто в межах строку позовної давності, саме така правова позиція викладена у постанові 6-160цс14 від 19 листопада 2014 року, посилання суду першої інстанції на пропуск строку позовної давності свідчить про неповне з'ясування обставин справи під час дослідження доказів та невідповідність висновків суду цим обставинам, оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення, суд першої інстанції не звернув уваги на умови щодо подовження дії договору, таким чином, зобов'язання, які не виконані у межах річного строку дії договору, при подовженні останнього продовжують існувати, в порушення ст. ст. 549-552 ЦК України суд безпідставно відмовив позивачу у вимогах про стягнення неустойки у вигляді штрафу, оскільки обов'язок його сплати припиняється також днем повернення позики.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило, у судове засідання при апеляційному розгляді справи сторони не з'явилися при належному повідомленні.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 07 листопада 2008 року ОСОБА_2 було подано заяву, за якою вона була ознайомлена та погодилася з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, на підставі неї вона отримала кредит у розмірі 700 гривень у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку під 36 % річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, за розрахунком позивача заборгованість відповідачки за договором від 07 листопада 2008 року станом на 30 червня 2017 року складає 34258,68 гривні з вказаними у позові складовими, відповідачкою до суду було подано заяву про застосування строку позовної давності, за наданою позивачем до суду апеляційної інстанції довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» вбачається, що кожну використану суму кредиту відповідачка мала повертати щомісячно до 25 числа наступного місяця у розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 гривень та не більше залишку заборгованості.

Між сторонами у справі виникли правовідносини, врегульовані положеннями договору між ними, ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України, за якими позивач надав відповідачці грошові кошти (кредит), а остання зобов'язалася повернути кредит та сплатити проценти, проте не виконала у повній мірі такого обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 526, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За ст. ст. 549, 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема обов'язок сплати неустойки.

За положеннями ст. ст. 256-258, 261, 266-267 ЦК України загальна позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, він становить три роки, до вимог про стягнення неустойки такий строк становить один рік, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Ст. 253 цього Кодексу встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, у даному випадку відповідачка мала обов'язок сплачувати в погашення кредиту та процентів періодичні платежі, отже строк позовної давності належить обраховувати щодо кожного з платежів, за ст. 264 перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, після переривання перебіг позовної давності починається заново, час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Строк позовної давності з правової точки зору не є тотожним строку дії картки або договору між сторонами, оскільки право на позов у позивача виникало після прострочки відповідачкою кожного чергового платежу, а не після закінчення строку дії картки, матеріали справи не містять даних щодо оформлення сторонами належним чином угоди про збільшення строку позовної давності, як вбачається з виписки по рахунку відповідачки вона протягом усього спірного періоду неодноразово знімала та вносила грошові кошти на картковий рахунок, останній раз сплатила послуги Київстар у розмірі 10 гривень 29 серпня 2013 року, перед тим знімала готівку 17 та 18 серпня 2013 року відповідно 50 та 20 гривень, останній платіж в погашення заборгованості на суму 120 гривень нею було здійснено 02 серпня 2013 року, за умовами договору останні використані 10 гривень відповідачка мала погасити до 25 вересня 2013 року, з 26 вересня цього ж року у позивача виникло право вимоги за цим зобов'язанням, строк давності за ним сплив 25 вересня 2016 року, за попередніми зобов'язаннями ще раніше, з позовом до суду позивач звернувся з пропуском строку позовної давності тільки 08 серпня 2017 року.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України попередньої редакції висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів, за ч. 4 ст. 263 цього Кодексу чинної редакції при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі № 6-249цс15 Верховний Суд України висловив правову позицію, за якою, з посиланням на положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України, визначено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики до дня повернення позики, і оскільки зобов'язання за ст. 599 цього Кодексу припиняється виконанням, проведеним належним чином, на думку суду, у разі пропуску строку позовної давності щодо вимоги про повернення суми кредиту, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності, тобто відповідно за три та за один рік перед зверненням позивача з позовом до суду.

Колегія суддів вважає за необхідне відступити від приведеної правової позиції Верховного Суду України, оскільки з встановленням такого юридичного факту, як пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачкою у справі, право на отримання суми кредиту позивачем втрачено, у розумінні ст. 1048 ЦК України день повернення суми позики не наступить ніколи, відповідно позивачем втрачена також і можливість отримувати проценти за користування кредитом та стягувати пеню, зобов'язання сторін за кредитним договором слід вважати припиненими, протилежний висновок суду вищої інстанції на думку колегії суддів є помилковим та таким, що не сприяє сталості, упорядкованості, правовій визначеності цивільних правовідносин між їх суб'єктами, добросовісності останніх у здійсненні ними прав та виконанні обов'язків, та суперечить правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у справах № 6-990цс15, № 6-719цс16.

У справі № 6-160цс14 від 19 листопада 2014 року, на яку містися посилання в апеляційній скарзі, обставини різняться з обставинами у даній справі, посилання позивача на правовий висновок в ній є помилковим.

За приведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить обґрунтованих посилань на норми права чи обставини у справі, які б могли бути підставою для задоволення її вимог, скаргу слід відхилити, рішення у справі залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Високопільського районного суду Херсонської області від 09 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, на неї протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Г.В. Семиженко

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.В. Базіль

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Бугрик