Справа № 372/455/18
Провадження № 2-700/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2018 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Болобана В.Г.,

за участі секретаря Рудніцької О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування технічними засобами в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України в приміщенні Обухівського районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Платинум Банк», третя особа: Приватне акціонерне товариство «Ренесанс життя» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Платинум Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та відповідачем і третьою особоу у справі ПрАТ «Ренесанс Життя» 12.05.2016 року було укладено кредитний договір зі страхуванням життя позичальника та грейсперіодами (рахунок) № 1384/5068ЕСLG312Т (поточний Грейс) ( далі по тексту кредитний договір). Позивач вважає, що при укладенні вищезазначеного кредитного договору, були порушені його права як споживача, відповідно до норм ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ЗУ «Про третейські суди», у звязку з чим ним неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, але зазначені вимоги були залишені без задоволення. Так порушення з боку відповідача ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» позивач вбачає в тому, що працівниками банку не було належним чином ознайомлено його з умовами кредитування, кредитний договір був оформлений протягом півгодини, після чого позивач підписав вручений кредитний договір, який вона підписала не читаючи, оскільки шрифт його тексту бів дуже дрібний, сподіваючись на добросовісність працівників банку. Позивач зазначає, що недотримання на невиконання відповідачем імперативних вимог ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання кредитного договору недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України.Також позивач вважає, що положення кредитного договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну витрат, зокрема комісії за обслуговування Кредиту та пункти кредитного договору, що стосуються страхування позичальника є підставою для визнання таких положень недійсними. Окрім того, позивач посилається на п. 5.1. Кредитного договору не відповідає ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки не узгоджується із положеннямми п. 14. ч.1 ст. 16 Закону України «Про третейські суди» від 11.05.2004 року « 1701-ІV, відповідно до якого справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами, а отже відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України зазначений пункт договору щодо кредитного застереження є недійсним. На підставі викладеного позивач просить суд визнати недійсним Кредитний договір № 1384/5068ЕСLG312Т від 12.05.2016 року.

В судове засідання позивач та його представник не зявились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, представник позивача подав до суду клопотання, в якому він просив розглядати справу за відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, оскільки до суду подано всі необхідні докази та не заперечує в разі необхідності проти винесення заочного рішення.

Відповідач у судове засідання не зявився, його представник подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити повністю, посилаючись на його безпідставність та недоведеність належними і допустимими доказами.

Третя особа, Приватне акціонерне товариство «Ренесанс життя», про розгляд справи повідомлялась належним чином, в судове засідання свого представника не направила, заяв, клопотань чи пояснень до суду не надала, про причини неявки суд не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин, судом було ухвалено розглядати справу за відсутності сторін та третьої особи, на підставі наявних в ній доказів. Суд, вивчивши та перевіривши матеріали справи, встановив такі обставини.

Судом встановлено, що 12.05.2016 року позичальник ОСОБА_1 з одного боку, Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк» з іншого боку та Приватне акціонерне товариство «Ренесанс Життя» з третього боку уклали Кредитний договір зі страхуванням життя позичальника № 1384/5068ЕСLG312Т .

Відповідно до п.п. 1.1. та 1.2. Кредитного договору, ОСОБА_3 надає Позичальнику грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на поточні потреби, а Позичальник зобов'язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії за надання та обслуговування кредиту, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених даним договором розмірах і строках та виконати всі зобов'язання за даним ОСОБА_3 в повному обсязі. За даним ОСОБА_3 надає Позичальнику грошові кошти (Кредит) на наступних умовах: 1.2 а) сума кредиту - 39720 гривень 00 копійок; 1.2 б) строк кредитування - 24 платіжних періодів; 1.2 в) в рамках строку кредитування встановлюються кредитні періоди яких діють спеціальні умови кредитування (грейс періоди): строк кредитування - 3 платіжних періодів; тривалість кредитного періоду з 12.05.2016 року по 02.09.2016 року; процентна ставка за користування кредитом 0,0001 % річних; строк кредитування - 21 платіжних періодів; тривалість кредитного періоду з 03.09.2016 року по 02.06.2018 року; процентна ставка за користування кредитом 12,0000% річних; комісія за обслуговування кредиту -1231,00 щомісячний платіж - 2880, 00 гривень; 1.2 г) комісія за надання кредиту - 0,00 гривень; 1.2 д) цільове призначення - поточні потреби; 1.2 е) дата повернення кредиту - 02.06.2018 року. Згідно з п. 2.1. та 2.2. Кредитного договору Кредит надається Банком Позичальнику шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок Позичальника. Кредит надається в сумі, яку Позичальник отримав на свій рахунок, збільшеній на суму комісії за надання Кредиту та суму страхової премії, розрахованої згідно з розділом 3 (три) цього ОСОБА_3.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені статтями 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з положеннями ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до умов ОСОБА_3 позивач підтверджує своє розуміння і згоду з тим, що до підписання ОСОБА_3 він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування рахунку та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Тому, підстав вважати, що позивачу при укладенні договору не було надано інформацію відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» немає. Також відсутні і підстави вважати, що кредитний договір, укладений сторонами містить несправедливі умови до позивача, виходячи з таких обставин.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей.

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до нього, оскільки при підписанні даного договору ОСОБА_1 ознайомилась та погодилась з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм статей 536, 638, 1056-1 ЦК України.

На виконання п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п. 2.1. По Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» до підписання Кредитного договору Позичальнику ОСОБА_1 було надано інформацію, яка передбачена вищезазначеними нормативно-правовими актами в письмовому вигляді, про що свідчить підпис позивача в Заяві/Анкеті від 12.05.2016 року.

З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами та даний договір підписаний позивачем ОСОБА_1 власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами.

Отже, доводи ОСОБА_1 відносно того, що його було введено в оману ненаданням повної та достовірної інформації по кредиту, що призвело до помилки, результатом якої було укладення зазначеного кредитного договору, спростовані наявними у справі доказами.

Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (п.3.1) встановлена можливість включення комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням та обслуговуванням і погашенням кредиту, тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо, що і було зроблено в оскаржуваному кредитному договорі та жодним чином не порушило права позивача, як споживача фінансових послуг.

Позивач був письмово ознайомлений з умовами споживчого кредитування про що свідчить його підпис в пункті 7.5 Кредитного договору, яким засвідчує, що підписанням цього ОСОБА_3 засвідчує, що з умовами споживчого кредитування Банку ознайомився та зобов'язується їх виконувати. Пунктом 2.6 Умов споживчого кредитування ПАТ «Платинум Банк», затверджених рішенням Правління від 26.04.2016 року № 25, чітко передбачено, що слід розуміти під обслуговуванням кредиту, а саме: банк здійснює обслуговування Кредиту (здійснює нагадування про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості; вносить зміни до графіку погашення у випадку здійснення позичальником часткового дострокового погашення кредиту, за письмовою вимогою Позичальника надає оновлений графік погашення; тощо) та стягує плату за обслуговування такого кредиту у вигляді комісії. Пунктом 2.7 Умов передбачено, що сума комісії за обслуговування кредиту додається до суми щомісячного платежу.

Отже, відповідно до вимог Правил, Позичальнику було в письмовому вигляді надано детальну інформацію про те, за надання яких саме послуг він сплачує щомісячно комісію, що передбачена умовами Кредитного договору, а також про усі інші умови кредитного договору.

На підставі вищевикладеного, відсутні будь-які обставини та законні підстави для визнання умови Кредитного договору щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту недійсною чи припиненою з підстав наведених позивачем і відсутні докази тверджень позивача, що зазначені умови договору є несправедливими.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Суд вважає, що визначення третейського застереження в кредитному договорі не є підставою для визнання недійсним кредитного договору, а в силу статей 27, 215 ЦК України даний пунк договору є нікчемним.

Відповідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок їх доказування. Крім того, суд не повинен безпосередньо брати участь у зборі доказового матеріалу. Згідно із ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Пунктом 27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" передбачено, що, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін, та, враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Оскільки доказів на підтвердження позовних вимог позивачем не надано, а позивач не довів тих обставин, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог, у зв'язку з цим суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню за недоведеністю.

Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 81, 82, 141, 247, 265, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса : 08702, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Платинум Банк» (03680, м. Київ, вул. Амосова, 12, корп. 1, ), третя особа: Приватне акціонерне товариство «Ренесанс життя» (04112, м. Київ, вул. Ризька, 8а, БЦ Фагро, 2 поверх, ) про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної судової адміністрації України судові витрати (судовий збір) в розмірі 704,80 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі апеляційної скарги через Обухівський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 17.05.2018 року

Суддя Болобан В.Г.