АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 травня 2018 року

м.Харків

справа № 645/3060/16-ц

провадження № 22-ц/790/1423/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Колтунової А.І., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

треті особи Головне управління Державної міграційної служби у Харківській області, Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Харківська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Головне управління ДМС у Харківській області, Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Харківська міська рада про визнання наймачем та визнання права користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2017 року, постановлене під головуванням судді Сілантьєвої Е.Є., в залі суду в місті Харкові,

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи Головне управління ДМС у Харківській області, Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Харківська міська рада. З урахуванням уточнень позовних вимог, просив суд визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 з правом на реєстрацію місця проживання за вказаною адресою; визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування вищезазначеною квартирою. ОСОБА_3 зняти з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 05 грудня 2017 року позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, - залишено без розгляду на підставі заяви позивача.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 05 грудня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ним право користування квартирою АДРЕСА_1. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався із заявою до відповідних органів щодо встановлення належності до громадянства України, не отримував довідку про реєстрацію особи громадянином України; позивач не оскаржував дій (бездіяльності) субєктів владних повноважень або визнання протиправної відмови у видачі паспорту, замість втраченого до відповідних органів та посадових осіб. Сам факт неможливості одержання позивачем паспорта громадянина України не є підставою для визнання його користувачем спірної квартири. Крім того, у відсутності документу, який посвідчує особу, неможливо встановити особу позивача та його родинні звязки з ОСОБА_3.

Представник позивача ОСОБА_1; ОСОБА_7 подала відзив на апеляційну скаргу, просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, тільки у судовому порядку, за рішенням суду про визнання права користування певним житлом та визначення постійного місця проживання, ОСОБА_1 зможе отримати паспорт громадянина України та зареєструвати своє постійне місце проживання.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Судом встановлено, що спірна трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 була отримана у 1981 році ОСОБА_3 на сімю з чотирьох осіб: на чоловіка ОСОБА_6, сина ОСОБА_1 та доньку ОСОБА_2.

Станом на 14.03.2016 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.8 т.1).

Згідно інформації КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради станом на 31.12.2012 року реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 не проводилась (а.с.239 т.1).

13.04.1993 року ОСОБА_1 було дозволено виїзд на постійне місце проживання до США та видано паспорт для виїзду за кордон.

Паспорт громадянина колишнього СРСР знаходиться у виїзній справі з відміткою про зняття 09.06.1993 року з реєстрації обліку за адресою спірної квартири (а.с. 133-134 т.1).

Доказів того, що ОСОБА_1 повернувся на проживання в Україну, або з будь-яких причин взагалі не виїхав на постійне проживання у США, - позивач суду не надав.

Як на підставу позовних вимог позивач посилався на те, що він у 1993 році був знятий з реєстрації постійного місця проживання за адресою: АДРЕСА_1, оскільки йому надано було дозвіл на виїзд на постійне місце проживання до США. Однак, він залишився проживати в Україні за адресою: АДРЕСА_1, і втратив паспорт. Зазначає, що неодноразово звертався до уповноважених органів та до Центру надання адміністративних послуг в м. Харкові із заявою про отримання паспорту громадянина України та реєстрацію місця проживання, однак йому відмовляють оскільки за даними адресно-довідкового бюро він за місцем проживання АДРЕСА_1, не значиться, для отримання паспорту громадянина України необхідно отримати довідку про повернення на Батьківщину та здати паспорт громадянина України для виїзду за кордон з відміткою «Знятий з консульського обліку» та надати заяву, в якій зазначається адреса майбутньої реєстрації місця проживання. Вважає, що тільки у судовому порядку, за рішенням суду про визнання права користування певним житлом та визначення постійного місця проживання, він зможе отримати паспорт громадянина України та зареєструвати своє постійне місце проживання.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Конституція України закріпляє право громадян на житло як найважливіше соціально-економічне право.

При цьому, право на житло, як субєктивне право, тобто таке, що належить конкретній особі на конкретне жиле приміщення в будинку відповідного житлового фонду, виникає в силу передбачених у житловому законодавстві юридичних фактів і отримує свою конкретизацію та деталізацію у відповідних правовідносинах.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків та інших осіб. Особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати: чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлено угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї певний порядок користування жилим приміщенням.

Відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Таким чином, для виникнення права на користування житловим приміщення необхідно дві умови, а саме: необхідність дотримання правил реєстрації громадянина за місцем проживання та письмова згода наймача та всіх членів сім'ї.

При цьому, наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Судом першої інстанції не враховано вимоги вищезазначених норм закону.

Матеріали справи не містять доказів того, що всі члени сімї наймача висловили згоду на вселення позивача у квартиру АДРЕСА_1, та доказів факту його проживання в квартирі як члена сімї наймача.

Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріали справи свідчать про те, що за даними Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1., актовий запис про смерть № 17214 від 24.11.2015 р., ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2., актовий запис про смерть № 9752 від 08.07.2014 р., актового запису про смерть ОСОБА_2 при проведеній перевірці не виявлено (а.с.200-205 т.1).

З повідомлення Генеральної прокуратури України, Фрунзенського відділення Орджонікідзевського відділу ГУ НП України в Харківській області та Слобідського ВП ГУ НП України в Харківській області відомості про притягнення відповідачки ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності не виявлені, заяви та повідомлення про її смерть відсутні.

ОСОБА_3 перебувала на обліку в управлінні пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова за адресою: АДРЕСА_1. Виплата пенсії ОСОБА_3 здійснювалась через поштове відділення № 91, та була припинена з 01.12.2015 р. у звязку зі смертю.

Позивач, як на підставу своїх позовних вимог, вказує, що він постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1, на підставі рішення виконкому Орджонікідзевської районної ради народних депутатів м. Харкова № 420/1 від 17.11.1981 р.

Разом з тим із зазначених вище актових записів про смерть ОСОБА_3 та ОСОБА_6 вбачається, що свідоцтва про смерть отримані сторонніми особами.

Крім того, звернувшись до суду з даним позовом у червні 2016 року, позивач предявив позовні вимоги в тому числі і до ОСОБА_3, яка за твердженням позивача є його матірю. При цьому, як зазначено вище, ОСОБА_3 померла більш, ніж за півроку до звернення до суду, про що позивач не міг не знати за умови проживання в одній квартирі.

За життя ОСОБА_3 та ОСОБА_6, які за твердженням позивача є його батьками, питання про право користування спірною квартирою ОСОБА_1 не ставив.

З наявних у справі документів, поданих позивачем, вбачається, що 09.09.2016 р. ОСОБА_1 звернувся до адміністративною послугою оформлення та видача паспорту громадянина України. Відповіддю ГУ ДМС у Харківській області, Фрунзенського районного відділу у м. Харкові від 08.11.2016 р. повідомлено позивача про неможливість видачі паспорту України без оформлення процедури повернення на постійне місце проживання із зазначенням адреси майбутньої реєстрації місця проживання особи в Україні.

За інформацією Фрунзенського відділення Орджонікідзевського відділу ГУ НП України в Харківській області позивач ОСОБА_1 постійно проживає один за адресою: АДРЕСА_1. Будь-яких скарг від інших членів сімї стосовно порушення з боку позивача їхніх житлових прав до правоохоронних органів не надходило. Зареєстровані за цією адресою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 більше ніж три роки не проживають в спірній квартирі.

З копії вироку Фрунзенського районного суду м.Харкова від 03 грудня 2014 року вбачається, що позивач був визнаний потерпілим у кримінальному провадженні щодо крадіжки із спірної квартири телевізора.

Разом з тим, як інформація відділення Національної поліції, так і вирок суду не є належними доказами, що підтверджують факт правомірного вселення позивача у спірну квартиру, що може бути підставою для набуття права користування нею відповідно до вимог ст. 65 ЖК України.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, надані позивачем докази колегія суддів не приймає, як належні, оскільки у відсутності документу, який посвідчує особу, неможливо встановити особу позивача та зробити висновок про те, що позивач доводиться сином померлій ОСОБА_3 Матеріали справи не містять доказів родинного звязку позивача з ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Позивач не звертався до відповідних органів із заявою про встановлення належності до громадянства України, не отримував довідки про реєстрацію особи громадянином України, не оскаржував дій (бездіяльності) субєктів владних повноважень або визнання протиправної відмови у видачі паспорту замість втраченого.

Факт звернення до суду з даним позовом не доводить особи позивача, а неможливість отримання позивачем паспорту громадянина України не є підставою для визнання його користувачем спірної квартири.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог не відповідає фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги підтверджуються вимогами закону.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради підлягає стягненню судовий збір, сплачений при поданні апеляційної скарги, у розмірі 826,80 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 379, 381, 382, 383, 384, п. 9 Перехідних Положень ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Головне управління ДМС у Харківській області, Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Харківська міська рада відмовити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судовий збір, сплачений при поданні апеляційної скарги, у розмірі 826,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: А.І. Колтунова

Н.П. Пилипчук

Повний текст судового рішення виготовлено 17.05.2018 року.