Справа № 161/7043/18
Провадження № 2/161/2348/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2018 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Пахолюка А.М.,

при секретарі - Турук І.Р.,

з участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

представника третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування - Служба у справах дітей Луцької районної державної адміністрації,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_6 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування - Служба у справах дітей Луцької районної державної адміністрації.

Свої вимоги, з врахуванням відповіді на відзив, обґрунтовує тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_7, який розірваний в судовому порядку.

У спільному житті у них народилася одна дитина: син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначає, що за час шлюбу вони з відповідачем ОСОБА_7 за спільні кошти придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1, де стали проживати разом та де було зареєстровано місце проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Однак, 26.05.2016 року коли позивач прийшла додому після прогулянки з дитиною, ОСОБА_7 не впустив її з дитиною в квартиру і силоміць забрав у неї ключі від квартири. Позивач змушена була піти з сином тимчасово жити до своєї матері за адресою: АДРЕСА_2. Всі її подальші спроби потрапити до квартири закінчувалися побоями зі сторони чоловіка.

Вказує, після затримання 20.01.2017 ОСОБА_7 за підозрою у вчиненні злочину вона спробувала повернутися жити в спірну квартиру, однак відповідач ОСОБА_2 чинила їм перешкоди в користуванні квартирою як до цього чинив їх ОСОБА_7

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 06.08.2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_6, треті особи служба у справах дітей Луцької РДА, ОСОБА_5, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

На підставі наведеного, просить вселити малолітнього ОСОБА_6 в квартиру АДРЕСА_1

У поданому у встановлений судом строк відзиві представник відповідача позов заперечив. Посилається на положення Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та чинного законодавства України, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, оскільки відповідач ОСОБА_2 є єдиним власником спірної квартири. З копії будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають по АДРЕСА_1 вбачається, що у вищевказаній квартирі зареєстрований малолітній ОСОБА_6

Ні матір, ні батько малолітнього за вказаною адресою не зареєстровані, а відтак, з врахуванням положень ст. 29 ЦК України підстав для задоволення позову немає.

Ухвалою суду від 11.06.2018 року позивачу відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків - сплати судового збору.

У наданий строк позивачем подано до суду заяву про усунення недоліків, додано квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою суду від 11.06.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги, відповідь на відзив підтримав з підстав у них зазначених. Суду пояснив, що позивач проживає з малолітнім сином за місцем її реєстрації, а оскільки син зареєстрований у спірній квартирі, має намір вселити його у вказану квартиру. Також підтвердив, що батько дитини ОСОБА_7 не є власником спірного житла, та у ньому немає жодних речей позивача.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що являється власником квартири АДРЕСА_1 Малолітній ОСОБА_6 є її онуком. Також вказала, що має намір продати квартиру, оскільки на власний розсуд може розпоряджатися належним її майном. Просила відмовити в задоволенні позову, з підстав, зазначених у відзиві.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні відзив на позовну заяву підтримав, надав пояснення аналогічні до викладених у ньому. Суду пояснив, що оскільки, місце проживання дитини визначено разом з матір'ю, батьки ОСОБА_6 не є власниками, не зареєстровані та не проживають у спірній квартирі та момент складення акту обстеження умов проживання речей дитини у квартирі немає, тому і підстав для вселення немає.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з'явився, повідомлений судом належним чином, на даний час перебуває у Державній установі «Луцький слідчий ізолятор».

Представник третьої особи ОСОБА_4 в судовому засіданні позов підтримала, вказала, що задоволення позову буде відповідати інтересам дитини. Також зазначила, що на даний час, заяви про визначення місця проживання дитини до служби у справах дітей не надходило.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Частиною 4 статті 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Декларацією прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, закріплено принцип, згідно з яким дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю (принцип 6).

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі "Хант проти України" вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі "М. С. проти України", у якому йдеться визначення "інтересів дитини", їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Такий правовий висновок був висловлений Верховним Судом у постанові від 04.04.2018 у справі № 756/2109/16-ц.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_7 21.03.2013 зареєстрували шлюб, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.10.2016 року розірвано (а.с. 6, 11).

Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_6 (а.с. 7).

В березні 2015 року місце проживання ОСОБА_7 та малолітнього ОСОБА_6 було зареєстровано у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому, 21.08.2017, знято з реєстрації місце проживання ОСОБА_7 за цією адресою (а.с. 9-10, 73-75).

Вищевказана квартира належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 (а.с.69-71), яка являється бабусею малолітнього ОСОБА_6

Позивач проживала за вказаною адресою разом з чоловіком, а після народження сина разом і з сином в період часу з кінця 2014 року по травень 2016 року, що не заперечується відповідачем.

Судом встановлено, що починаючи з травня місяця 2016 року відповідач ОСОБА_7 почав чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням - не допускав її разом з її малолітнім сином у квартиру, що супроводжувалося сварками та нанесенням побоїв. У зв'язку з чим позивач зверталася з відповідними заявами до поліції, що підтверджується наданими дослідженими судом письмовими доказами (а.с. 85-86).

В період часу з травня 2016 року і по даний час позивач разом з малолітнім сином у спірній квартирі не проживають, а проживають у квартирі матері позивача за адресою: АДРЕСА_2, де також зареєстрована ОСОБА_5

З 20 січня 2017 року відповідач ОСОБА_7 перебуває в Луцькому слідчому ізоляторі. Власник квартири, в якій зареєстроване місце проживання малолітнього ОСОБА_6, не допускає його разом з матір'ю у квартиру. Між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 склалися неприязні відносини, у зв'язку з чим малолітній ОСОБА_6 фактично позбавлений можливості проживати у спірному житлі.

Наведені вище обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Волинської області від 06.07.2017 року (а.с. 14-15) та постановою Апеляційного суду Волинської області від 12.09.2018 року (а.с. 96-98), якими підтверджено право малолітньої дитини ОСОБА_6 на користування вищевказаним житлом, що згідно ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

За змістом вищезазначених норм закону, реалізація права дитини, яка не досягла десяти років, щодо місця свого проживання залежить від домовленості батьків.

В даному випадку між батьками дитини склалися неприязні відносини, внаслідок чого неповнолітній ОСОБА_6 після розірвання шлюбу між сторонами у жовтні 2016 року протягом декількох років постійно проживає із своєю матір'ю ОСОБА_5 за її зареєстрованим місцем проживання у АДРЕСА_2.

Батько дитини ОСОБА_7, хоч і був зареєстрований у спірному житлі, проте, на даний час фактично там не проживає, так як, знаходиться у слідчому ізоляторі у зв'язку із наявністю щодо нього кримінального провадження.

Отже, відповідач ОСОБА_7 з поважних причин не проживає у спірній квартирі, а відтак проживання малолітнього ОСОБА_6 разом із своїм батьком зараз неможливо, а тому, на даний час місцем проживання дитини в силу вимог ч.4 ст.29 ЦК України являється місце проживання його матері ОСОБА_5

Із змісту ч.4 ст.29 ЦК України, ч.1 ст.160 СК України, в їх системному зв'язку, також слідує, що місце проживання дитини, що не досягла десяти років, нерозривно пов'язано із місцем проживання одного із батьків, а не навпаки.

Тому суд відхиляє за безпідставністю доводи представника позивача ОСОБА_1 про можливість проживання ОСОБА_5 у спірному житлі разом із малолітнім ОСОБА_6 у разі вселення останнього у спірне житлове приміщення, оскільки, мати дитини ОСОБА_5 права користування чи іншого речового права на це житлове приміщення не має і, як встановлено в ході судового розгляду, власник квартири ОСОБА_2 не надає згоди на проживання ОСОБА_5

Безпідставними є також посилання представника органу опіки та піклування ОСОБА_4 на факт висловлення згоди ОСОБА_7 на проживання свого сина у спірному житлі, що зафіксовано у акті обстеження житлових умов від 05.07.2016 року (а.с.87), оскільки, як було зазначено вище, батько дитини там вже не проживає, а також відсутні будь-які речі дитини.

Таким чином суд вважає, що вселення малолітньої дитини ОСОБА_6 у спірне житлове приміщення на даний час не буде відповідати найкращим інтересам дитини.

У зв'язку з цим на підставі ч.6 ст.19 СК України суд не погоджується із висловленою в судовому засіданні позицією органу опіки та піклування про доцільність задоволення позову.

При цьому суд враховує ту обставину, що ОСОБА_6, досягнувши 14-річного віку зможе самостійно обрати собі місце проживання, в тому числі за місцем реєстрації свого проживання у АДРЕСА_1

Враховуючи вищенаведені норми закону, обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77, 78, 81, 133, 137, 141, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, на підставі ст.ст. 19, 141, 160 Сімейного кодексу України, ст. 16, 29 Цивільного кодексу України, Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, суд, -

в и р і ш и в :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування - Служба у справах дітей Луцької районної державної адміністрації.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п.15.5) п. 1 Розділу ХШ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_2, ОСОБА_6, ідентифікаційний номер невідомо, місце проживання: АДРЕСА_2;

відповідач - ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, місце проживання: АДРЕСА_3;

відповідач - ОСОБА_7, ідентифікаційний номер невідомо, місце проживання: АДРЕСА_1

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Служба у справах дітей Луцької районної державної адміністрації, ідентифікаційний номер 26276900, місцезнаходження: місто Луцьк, вул. Нестора Бурчака, 3.

Повне судове рішення складено 16 листопада 2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.М. Пахолюк