КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 753/17232/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Комаревцева Л.В.

18 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду у сумі 56 884,00 грн., моральну шкоду у сумі 7 244,00, судові витрати у сумі 1 344,80, витрати на правову допомогу у сумі 3 500 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 червня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 матеріальну шкоду 56 884,00 грн., моральну шкоду 2 000,00 грн., судові витрати за позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди 704, 80 грн., судові витрати за позовними вимогами про відшкодування матеріальної шкоди 640,00 грн., витрати, пов'язані з проведенням експертизи 3 500,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати. Посилається на неповне з'ясування судом обставин справи.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що акт ОСББ «Згода-96» від 29.05.2017 складався за відсутності відповідача, лист ПАТ «Київенерго» від 10.01.2018 №201/4 та Висновок експерта від 23.02.2018 за №13/11-18 не можуть вважатися належними доказами причин залиття та підтвердження вини відповідача.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просили останню задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/652/2018
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та представника відповідача, відповідача та його представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача матеріальна шкода спричинена залиттям в сумі 56 884,00 грн. та 3500,00 грн. за проведення незалежної оцінки ринкової вартості ремонтно-відновлювальних робіт, оскільки, відповідач не бажає добровільно відшкодувати завдану шкоду або привести приміщення до належного стану. Моральна шкода в сумі 2000,00 грн., що відповідатиме принципу розумності та пропорційності. Позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів, розрахунків, підтвердження витрат на правову допомогу у сумі 3 500 грн.

З таким висновком судупогоджується колегія суддів.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржуються, у зв'язку з чим судом апеляційної інстанції не переглядаються.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 є власником зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1, яка розташована на 2-му поверсі вказаного будинку (а. с. 6).

ОСОБА_1 є власником та проживає за адресою: АДРЕСА_2, яка знаходиться над квартирою позивача на четвертому поверсі.

Згідно акту ОСББ «Згода-96» від 29.05.2017 вбачається, що залиття квартири позивача за адресою АДРЕСА_1, відбулось з вини ОСОБА_1 (а. с. 7).

Відповідно до листа ПАТ «Київенерго» від 10.01.2018 за №201/4 встановлено, що залиття квартири АДРЕСА_1 сталось у зв'язку із залишенням не закритим краном на кухні саме у квартирі АДРЕСА_2 за згаданою адресою (а. с. 79).

Згідно Висновка експерта за результатами проведеного експертного будівельно-технічного дослідження, складеного судовим експертом ОСОБА_3 23.02.2018 за №13/11-18, вартість ремонтно-відновлювальних робіт, пов'язаних з усуненням пошкоджень, спричинених залиттям квартири АДРЕСА_1, станом на дату оцінки становить 56 884,00 грн. (а. с. 100-121).

ОСОБА_2 зазначив, що з вини відповідача через залишення незакритим крану на кухні при відключенні води Київенерго на час ремонту, відбулось залиття квартири позивача, в результаті якого, квартирі завдано пошкодження, а саме: у дитячій кімнаті пошкоджено стелю та шпалери на стінах, у спальній кімнаті та другій кімнаті пошкоджено стелю, шпалери на стінах та замок, ламінат, у холі частково пошкоджено шпалери.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1 ст. 1192 ЦК України, з врахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Так, відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в заподіянні шкоди позивачу.

Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина у заподіянні шкоди, про що зазначено у п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок спростування презумпції вини шляхом доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідачем до суду не було надано жодного доказу, що вказує на відсутність його вини у залитті квартири позивача.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно оцінив викладені обставини справи, вимоги закону та той факт, що відповідач у добровільному порядку відмовляється відшкодувати матеріальний збиток, заподіяний позивачу та дійшов до обґрунтованого висновку, що зазначена матеріальна шкода підлягає стягненню у судовому порядку в розмірі 56 884,00 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що під час розгляду вказаної справи суд першої інстанції не встановив вину відповідача щодо залиття квартири позивача, на думку колегії суддів, є безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що згідно акту ОСББ «Згода-96» від 29.05.2017 вбачається, що залиття квартири позивача за адресою АДРЕСА_1, відбулось з вини ОСОБА_1 Відповідно долиста ПАТ «Київенерго» від 10.01.2018 за №201/4 встановлено, що залиття квартири АДРЕСА_1 сталось у зв'язку із залишенням не закритим краном на кухні саме у квартирі АДРЕСА_2 за згаданою адресою.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції відповідач на спростування вказаного акту будь-яких доказів на відсутність його вини у вчиненні залиття не надавав, внаслідок чого у суду першої інстанції не було підстав для відхилення вищезгаданого акту, як такого, що не відповідає дійсності.

Акт про залиття - це документ, який підтверджує подію, що трапилась.

Форму Акту про залиття встановлено Наказом від 17.05.2005 №76 Державним комітетом України з питань житлово-комунального господарства, який зареєстровано в МЮУ 25.08.2005 №927/11207 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій».

Згідно затвердженої форми в акті мають бути зазначені такі обставини: дата та місце складання; члени комісії, що складають акт; місце, де трапилось залиття (адреса); подія, що трапилась; наслідки залиття; а також причини залиття.

Як вбачається, акт про залиття, складений комісієюОСББ «Згода-96», наданий позивачем, за формою та змістом відповідає установленій формі, не суперечать іншим доказам у справі, а наведені в ньому дані відповідачем не спростовані.

При цьому, відсутність вини в заподіянні шкоди відповідачем не доведено.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення витрат, пов'язаних з проведенням експертизи 3 500,00 грн.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження в суді апеляційної інстації, що на замовлення ОСОБА_2, судовим експертом ОСОБА_307.07.2017 та 23.02.2018 складено Висновки експерта за результатами проведеного експертного будівельно-технічного дослідження, за які позивачем сплачено3 500,00 грн. відповідно до квитанцій.

За наведеного, враховуючи підтвердження понесених позивачем витрат, колегія суддів вважає задоволення даної частини позовних вимог правильними.

Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України потерпіла особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості,можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності та справедливості.

Враховуючи, що у зв'язку із залиттям квартири, позивач зазнав негативних наслідків, пов'язаних з ремонтом останньої, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо стягнення моральної шкоди із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2та її розміру правильними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не встановив вину відповідача у заподіянні вищезгаданої шкоди не відповідає обставинам справи в зв'язку з чим не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Згідно з вимогами діючого законодавства майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

Отже, в спорах про відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди, згідно з якою саме відповідач доводить відсутність своєї вини у заподіянні шкоди.

Колегія суддів вважає, що позивач довів завдану йому відповідачем шкоду, протиправність дій відповідача, причинний зв'язок між ними, а відповідач відповідно навпаки не довів відсутність своєї вини, що є його процесуальним обов'язком .

Також, на думку суду апеляційної інстанції, не заслуховують на увагу посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на неналежність доказів щодо факту залиття квартири позивача, та визначення розміру відшкодування внаслідок останнього, оскільки на підтвердження вказаних обставин він надав письмові докази, які були досліджені в суді першої інстанції та по яким судом були зроблені висновки, з якими погоджується і колегія суддів.

Разом з тим, відповідач по справі будь-яких письмових доказів на спростування позиції позивача в суд не надавав, клопотання про проведення судових експертиз не заявляв, таким чином скористався своїми процесуальними правами на власний розсуд.

За наведених обставин і вказані докази висновків суду не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, в апеляційній скарзі та в судовому засіданні апелянт не надав переконливих доказів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 20.12.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В.Шахова