АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 608/677/17Головуючий у 1-й інстанції Яковець Н.В.
Провадження № 22-ц/789/383/18 Доповідач - Міщій О.Я.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2018 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Міщія О.Я.

суддів - Ткач З. Є., Шевчук Г. М.,

секретар с/з - Шмигельська І.З.

з участю відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4- ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 608/677/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чортківського районного суду Тернопільської від 01.03.2018 р., ухвалене в м. Чорткові суддею Чортківського районного суду Яковець Н.В., за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що 20 грудня 2016 року з вини ОСОБА_2 сталась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було пошкоджено його автомобіль «BMW-530» та заподіяно йому матеріальні збитки в розмірі 14502,29 грн., а також моральну шкоду.

Позивач зазначив, що постановою Чортківського районного суду від 14.03.2017 р. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

Крім того, ОСОБА_4 вказав, що в результаті пошкодження майна він зазнав моральних страждань, тому просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 14502,29 грн. і моральну шкоду в розмірі 10000 гривень.

В судовому засіданні позивач та його представник уточнили позовні вимоги та просили стягнути матеріальну шкоду в розмірі 11081,33 грн., понесені витрати - 1005 гривень та моральну шкоду в розмірі 10000 гривень.

Відповідач та його представник позову не визнали, просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що ОСОБА_4 не подав доказів щодо правомірності володіння автомобілем і порушення свого права внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Чортківського районного суду від 01.03.2018 р. позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, заподіяних внаслідок ДТП задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду, спричинену внаслідок ДТП, в розмірі 11081,33 грн. та моральну шкоду в розмірі 2000 грн. В решті позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду про задоволення позову скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідач вказав, що позивач не подав доказів порушення його права внаслідок пошкодження автомобіля.

Зокрема ОСОБА_2 зазначив, що суд безпідставно врахував, як належний доказ правомірного володіння автомобілем, довіреність, видану на території Литви, ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_4, посвідчену нотаріусом Каунаського міського нотаріального бюро. При цьому суд не взяв до уваги ту обставину, що відповідно до вимог Гаазької конвенції від 05.10.1961 р., учасниками якої є України та Литовська Республіка, документи, видані компетентним органом держави, повинні бути легалізовані шляхом проставлення апостиля відповідною установою на території країни, у якій документ був складений. Однак довіреність, на підставі якої ОСОБА_4 володіє автомашиною, не легалізована на території України, оскільки на ній відсутній апостиль.

Також відповідач вказав, що ОСОБА_4 не зареєстрував транспортний засіб у встановленому законом порядку, не подав доказів щодо легального ввезення автомашини в Україну та сплати за нього митних платежів.

Відповідач ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_4 не набув права власності або іншого речового права на вказаний автомобіль, тому згідно вимог ст. ст. 386, 392, 396 ЦК України він не є суб'єктом, який наділений правом на отримання відшкодування за завдані збитки.

Також ОСОБА_2 вказав, що вимоги про стягнення моральної шкоди є безпідставними,оскільки позивач не подав доказів щодо заподіяння йому моральної шкоди.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 20 грудня 2016 року ОСОБА_2 в м. Чорткові перед початком руху автомобілем НОМЕР_1, не переконавшись, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, розпочав рух заднім ходом, внаслідок чого допустив зіткнення із автомобілем марки «BMW-530», д.н.з. НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_4, та заподіяв цьому автомобілю механічні пошкодження.

Постановою Чортківського районного суду від 14.03.2017 р., яка залишена без зміни Апеляційним судом Тернопільської області, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

Згідно висновку експерта судової автотоварознавчої експертизи від 19 грудня 2017 року, сума матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля марки «BMW-530», д.н.з. НОМЕР_3, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2, внаслідок пошкодження автомашини у ДТП, становить 11081,33 грн.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_4 на підставі довіреності від 2 вересня 2016 року, посвідченої нотаріусом Каунаського міського нотаріального бюро, Республіка Литва, а також свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6, виданого в Литовській Республіці на ім*я ОСОБА_7, володіє і розпоряджається автомобілем марки «BMW-530», д.н.з. НОМЕР_3, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 ( а.с. 44, 45).

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що ОСОБА_4 правомірно користується автомобілем, який був пошкоджений в результаті протиправних дій ОСОБА_2, тому стягнув з відповідача в користь позивача заподіяну матеріальну і моральну шкоду.

Однак, колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно ч. 1, 2 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Відповідно до ст. 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлено главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі ст. 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Отже, заподіяння шкоди користувачу майна випливає з факту користування цим майном на достатній правовій підставі.

Зокрема, відповідно до п. 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 власник транспортного засобу може передавати транспортний засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Як пояснили у суді позивач та його представник, ОСОБА_4 користується автомашиною BMW 5ER REIHE, державний номер НОМЕР_3, на підставі нотаріально посвідченої довіреності та свідоцтва про право власності на автомашину, виданих власником транспортного засобу-ОСОБА_7.

Із змісту долученої до матеріалів справи копії довіреності від 2.09.2016 року, видно, що вона видана в Литовській Республіці ОСОБА_7 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_4, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_5, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 на управління, користування із правом виїзду у будь - яку іноземну країну, а також розпорядження належним ОСОБА_7 на праві власності автомобілем марки BMW 5ER REIHE, ідент. номер НОМЕР_2, чорного кольору, державний номер НОМЕР_3, реєстраційне свідоцтво НОМЕР_6.

Також, із змісту копії довіреності, яка перекладена на російську мову перекладачем Каунаської фірми Едіти Бояриної, видно, що вона посвідчена нотаріусом Каунаського міського 12-го нотаріального бюро Республіки Литва Гінте Кузабавичене.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами;

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження своїх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У відповідності до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 13 Закону України Про міжнародне приватне право, документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Як роз'яснено в п. 10 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав № 24-754/0/4-13 від 16.05.2013 р. "Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом", документи адміністративних і юридичних органів іноземних держав набувають сили письмових доказів за умови їх легалізації (засвідчення) консульськими посадовими особами або проставленням апостиля. Однак, стосовно кожної окремої взятої країни можлива специфіка вказаної діяльності і при цьому слід звертати увагу на зміст міждержавних угод.

Специфіка легалізації документів, виданих на території іншої держави, врегульована Гаазькою конвенцією від 05.10.1961 року., яка набрала чинності для України з 22 грудня 2003 року. Також, учасницею указаної Конвенції є Литовська Республіка.

Відповідно до статті 1 цієї Конвенції, вона поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця, адміністративні документи, нотаріальні акти, офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.

Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений (п. 1 ст. 3).

У відповідності до п. 2 ст. 5 Конвенції, заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ.

Отже, єдиною формальною процедурою для легалізації офіційних документів, виданих в країнах - учасниках Гаазької Конвенції, в тому числі довіреності на право керування і розпорядження автомашиною та свідоцтва про право власності, є наявність апостиля.

З матеріалів справи видно, що довіреність та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6, на підставі яких ОСОБА_4 володіє автомашиною, видані на території Литовської Республіки. Вказана документи не посвідчена апостилем, тобто не легалізовані на території України.

Зазначених обставин не заперечували у суді позивач та його представник.

Інших доказів щодо правомірності володіння автомашиною BMW 5ER REIHE, ідент. номер кузова НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_3, позивач не подав.

У зв'язку з цим висновок суду про те, що позивач користується автомобілем на правовій підставі, що передбачена законом, не відповідає доказам, які подані сторонами.

Слід також врахувати і те, що у справі відсутні будь-які докази щодо легального ввезення позивачем автомобіля в Україну та сплати за нього митних платежів відповідно до митного законодавства України, а також щодо реєстрації автомашини у встановленому законом порядку на території України.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Ураховуючи те, що позивач не подав доказів правомірності володіння автомашиною, висновок суду про заподіяння йому шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди не відповідає обставинам справи.

Відповідно до ч. ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Враховуючи те, що позивачем не надано належних доказів з приводу набуття ним речового права у встановленому законом порядку на автомобіль марки «BMW-530» д.н.з. НОМЕР_3, а також те, що указане майно, яке було пошкоджено унаслідок ДТП, належить іншій особі, висновок суду про стягнення з відповідача в користь ОСОБА_4 моральної шкоди у розмірі 2000 грн. не відповідає вимогам закону.

Крім того, у справі відсутні докази того, що у результаті пошкодження автомашини для позивача настали негативні наслідки та він зазнав душевних страждань. При цьому посилання позивача на неможливість користуватись автомобілем спростовуються висновком судової автотоварознавчої експертизи від 19 грудня 2017 року №3593/17-26, із змісту якого видно, що транспортний засіб перебуває на ходу (а.с. 23).

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, що рішення Чортківського районного суду від 01.03.2018 р. в частині задоволення позовних вимог слід скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовити. В решті рішення Чортківського районного суду від 01.03.2018 р. залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Чортківського районного суду від 01.03.2018 р. в частині задоволення позовних вимог скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовити.

В решті рішення Чортківського районного суду від 01.03.2018р.- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова суду апеляційної інстанції складена 18.05.2018 р.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.Я. Міщій