П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 265/5744/18

Номер провадження 22-ц/4804/137/18

Донецький апеляційний суд в складі суддів Кочегарової Л.М., Мироненко І.П., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Герасимова Г.Є.

сторони:

заявники - ОСОБА_1, ОСОБА_2

заінтресовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, в особі Посольства Російської Федерації в Україні

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 липня 2018 року, у складі судді Мельник І.Г.,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що їх вимушене переселення у листопаді 2015 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

09 липня 2018 року у справі відкрито провадження за заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 і судове засідання призначено на 27 липня 2018 року.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду Донецької області від 27 липня 2018 року направлено судове доручення до Міністерства юстиції України, для надіслання згідно з чинним законодавством цього доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами компетентним органам Російської Федерації - щодо вручення Уряду Російської Федерації копій заяви та доданих до неї матеріалів, та з`ясування питання про участь у справі за заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, в особі Посольства Російської Федерації в Україні, про встановлення факту, що має юридичне значення, в якості заінтересованої особи Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації, а також з'ясування наявності згоди до участі у справі в якості заінтересованої особи Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації. Зупинено провадження у даній справі до надходження відповіді від компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 і ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що однією із заінтересованих осіб у цивільній справі визначена Російська Федерація, дипломатичним представництвом якої - є Посольство Російської Федерації в Україні, що розташоване за адресою: 03049, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27. Останнє має номер телефонного засобу зв'язку і офіційну електронну адресу. Також зазначають, що Російська Федерація не виступає у даній справі як сторона чи третя особа, а відтак, правило, закріплене в ч.1 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» щодо судового імунітету іноземної держави, не підлягає застосуванню. Наведе тлумачення та застосування норм законодавства України підтверджується практикою суду касаційної інстанції, а саме постановами Верховного Суду у справах №363/2981/16-ц, № 428/12368/16-ц, № 417/3852/17, 243/7029/17, № 428/13977/16-ц, якими задоволено заяви фізичних осіб про встановлення факту, що має юридичне значення та встановлено, що вимушене переселення заявників з окупованої території Луганської та Донецької області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської та Донецької областей. У постановах Верховного Суду, за результатами розгляду зазначених справ зроблено висновок, що правило про застосування щодо Російською Федерації судового імунітету, передбачене ч.1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», не порушується визначенням іноземної держави в якості заінтересованої особи. Верховний Суд вказує на необхідність врахування приписів п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійснення правосуддя» від 19 грудня 2014 року № 13 та ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» щодо можливості застосування Україною реторсії, правомірних обмежувальних заходів у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. У зв'язку з цим, вважають, що з'ясування судом питання щодо наявності згоди Російської Федерації на участь у даній справі не ґрунтується на нормах закону та сприяє лише затягуванню розгляду справи. Крім того, відповідно до міжнародно-правових актів, правоздатність та дієздатність Посольства Російської Федерації в Україні визначається виключно законами України, а тому Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, будучи заінтересованою стороною наділена комплексом процесуальних прав та обов'язків на рівні з іншими учасниками справи, визначеними ЦПК України. Враховуючи зазначене, копія ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, та копіями доданих до неї документів можуть бути надіслані на адресу Посольства Російської Федерації в Україні.

25 вересня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 липня 2018 року.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 20 грудня 2018 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_2, в частині оскарження ухвали суду про направлення судового доручення Міністерству закордонних справ України, закрито.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, в частині зупинення провадження у справі, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що у липні 2018 року заявники звернулися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, за участі заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України та Російської Федерації.

Ухвалюючи рішення про направлення судового доручення та зупинення у зв'язку з цим провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що майно, про відшкодування вартості якого позивач заявляє позовні вимоги знаходиться на лінії зіткнення із збройними формуваннями окупованих територій Донецької області, відтак держава Україна, як відповідач може мати правові підстави для правового спору щодо відшкодування завданої позивачам шкоди в порядку регресу до Російської Федерації. Суд дійшов висновку про необхідність зупинити розгляд справи до отримання волевиявлення Російської Федерації щодо участі у даній справі, оскільки в разі надання згоди Російською Федерацією на участі у справі в якості третьої особи, проведення розгляду справи до долучення такої третьої особи буде порушувати процесуальні права такої особи, відтак подальший розгляд справи суд вважає неможливим до вирішення питання про залучення/незалучення Російської Федерації з урахуванням особливого процесуального статусу такого суб'єкта.

З судовим рішення в частині зупинення провадження у справі не можна не погодитися.

Так, у заяві про встановлення юридичного факту ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зазначили, що вони в листопаді 2015 року вимушено переселились з тимчасово окупованої території Луганської області України, де вони раніше проживали. Відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 22 березня 2016 року №№ , заявники перемістилися зі свого постійного місця проживання на тимчасово окупованій території України до м. Маріуполя, де проживають на момент подання заяви. На окупованій території у заявника ОСОБА_2 залишилося нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1, яка належить їй на праві приватної власності. Посилаючись на викладене, заявники просили встановити юридичний факт, що їх вимушене переселення у листопаді 2015 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Як передбачено ст. 498 ЦПК України, у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Пунктом 8 ч.1 ст. 252 ЦПК України визначено, що суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Згідно із пунктом 12 ч.1 ст. 253 ЦПК України, провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 8 частини першої статті 252 цього Кодексу, - до надходження відповіді від іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, суд зупинив провадження у зв'язку із зверненням із судовим дорученням про надання правової допомоги, вручення виклику до суду, інших документів до іншого компетентного органу іноземної держави, що передбачено пунктом 8 ч.1 ст. 252 ЦПК України, та правильно зазначив, що провадження зупиняється до надходження відповіді від компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги, що відповідає вимогам п.12 ч.1 ст. 253 ЦПК України.

Зупиняючи провадження у справі, суд дотримався зазначених вимог процесуального закону, а тому доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права є безпідставні.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги на необхідність врахування приписів п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійснення правосуддя» від 19 грудня 2014 року № 13 (далі - постанова Пленуму ВССУ) та ч. 4 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» щодо можливості застосування Україною реторсії, правомірних обмежувальних заходів у відповідь на аналогічні заходи іншої держави, то як зазначено в абзаці 3 п.19 постанови Пленуму ВССУ № 13, у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий самий судовий імунітет, який забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права (частина четверта статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право").

Посилання заявників в апеляційній скарзі на затягування розгляду справи не може бути підставою для скасування ухвали про зупинення провадження, оскільки зупинення провадження у справі зупиняє перебіг процесуальних строків (ч.1 ст. 125 ЦПК України), та суд зупинив провадження саме для унеможливлення порушення строків розгляду справи, встановлених законом.

Оскільки зупинення провадження у справі відповідає вимогам п.8 ч.1 ст. 252 ЦПК України та п.12 ч. 1 ст.253 ЦПК України, то підстав для скасування оскаржуваної ухвали не вбачається.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду щодо зупинення провадження у справі.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 липня 2018 року в частині зупинення провадження у справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному поряду не підлягає.

Дата складення повного судового рішення 21 грудня 2018 року.

Судді Л.М.Кочегарова

І.П.Мироненко

Т.Б.Ткаченко