АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2018 року м. Чернівці

справа № 727/5978/14-ц

провадження №22-ц/794/243/18

Апеляційний суд Чернівецької області у складі суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Кулянди М.І.

суддів: Половінкіної Н.Ю., Одинака О.О.,

за участю секретаря Чебуришкіної Н.Ю.

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог - управління Державної міграційної служби в Чернівецькій області про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з житлового будинку, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого виступає Державна іпотечна установа, ОСОБА_3, треті особи: служба у справах дітей Чернівецької міської ради, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. про визнання договору іпотеки недійсним, скасування запису про реєстрацію у державному реєстрі іпотек договору іпотеки та запису про обтяження нерухомого майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2017 року,

встановив:

В липні 2014 року Публічне акціонерне товариство Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового будинку.

Вказувало на те, що 27 лютого 2008 року між банком та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір № 306/08-К21 про відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 789 000 гривень зі сплатою 18 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення - 26 лютого 2023 року.

Умовами додаткової угоди №1 від 27 лютого 2008 року до кредитного договору внесено зміни та визначено, що нарахування і сплата процентів за користування кредитними коштами здійснює відповідач, а саме, сплачує проценти в термін з 26-го числа кожного місяця, не пізніше останнього робочого дня кожного місяця.

Додатковою угодою № 2 від 29 квітня 2008 року внесено зміни до кредитного договору, а саме збільшено процентну ставку до 18,5 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 04 березня 2008 року між банком та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 306/08-К21, за яким відповідачка передала в іпотеку житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,10 га, призначену для обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель і споруд.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачкою ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором, станом на 17 квітня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 1 621 825 гривень 47 коп., яка складається з непогашеної суми кредиту - 530 303 гривень 43 коп., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом - 159 480 гривень 55 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором - 932 041 гривень 49 коп.

В рахунок погашення вказаної заборгованості банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки (житловий будинок, земельну ділянку) шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження та виселити відповідачів з житлового будинку.

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 подав в інтересах малолітньої ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради до ПАТ Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. зустрічний позов, в якому просив визнати недійсним договір іпотеки від 4 березня 2008 року, скасувати запис про реєстрацію у державному реєстрі іпотек договору іпотеки та запис про обтяження нерухомого майна.

Посилався на те, що вказаний договір порушує права малолітньої ОСОБА_4, яка на момент укладення договору проживала у спірному будинку та відповідно до положень Житлового кодексу Української УРСР набула право користування ним, однак при укладенні оспорюваного договору на порушення вимог ст.177 СК України, ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» не було отримано згоди органу опіки та піклування.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2017 року позовні вимоги Державної іпотечної установи до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідача що не заявляє самостійних вимог - Управління Державної міграційної служби в Чернівецькій області про звернення стягнення на предмет іпотеки, примусове виселення мешканців з житлового будинку задоволено.

Звернуто стягнення на користь АТ Банк «Фінанси та Кредит» на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів на нерухоме майно, а саме: звернуто стягнення на будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходиться за тією ж адресою, кадастровий номер № НОМЕР_1, які належать ОСОБА_3 на праві приватної власності - за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії проведення виконавчих дій

Примусово виселено з указаного житлового будинку ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_7

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вважає, що відсутні підстави для дострокового стягнення суми заборгованості; в оскаржуваному рішенні не зазначено загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті з вартості предмета іпотеки та початкова ціна для його подальшої реалізації; задоволення вимоги про виселення можливе тільки за умови надання іншого постійного житла, так як жиловий будинок, що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна іпотечна установа просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково, рішення суду в частині виселення відповідачів з житлового будинку підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги, в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає зміні, а в решті - залишенню без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом, 27 лютого 2008 року між ВАТ Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ Банк «Фінанси та Кредит», та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір № 306/08-К21 про відкриття відновлювальної кредитної лінії, за яким остання отримала кредит в розмірі 789 000 гривень зі сплатою 18 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення - 26 лютого 2023 року.

Умовами додаткової угоди №1 від 27 лютого 2008 року до кредитного договору внесено зміни та визначено, що нарахування і сплата процентів за користування кредитними коштами здійснює відповідач, а саме, сплачує проценти в термін з 26-го числа кожного місяця, не пізніше останнього робочого дня кожного місяця.

Додатковою угодою № 2 від 29 квітня 2008 року, укладеною між банком та ОСОБА_3, внесено зміни до вказаного договору, а саме збільшено процентну ставку до 18,5 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 4 березня 2008 року ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,10 га, призначену для обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель і споруд, що належить їй на праві приватної власності, на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 червня 2007 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 червня 2016 року залучено Державну іпотечну установу, як правонаступника позивача ПАТ Банк «Фінанси та Кредит».

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачкою своїх зобов'язань за кредитним договором, станом на 17 квітня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 1 621 825 гривень 47 коп., яка складається з непогашеної суми кредиту - 530 303 гривні 43 коп., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом - 159 480 гривень 55 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором - 932 041 гривню 49 коп.

Відповідно до ст.ст. 572, 589 ЦК України у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Одним із видів застави нерухомого майна є іпотека (ч.1 ст. 575 ЦК України).

Згідно зі ст.33 Закону України „Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Договором іпотеки від 4 березня 2008 року передбачено право позивача звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання позичальником ОСОБА_3 умов кредитного договору (п.п.4.2. - 4.3.).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовної вимоги Державної іпотечної установи про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак, звертаючи стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції не вказав загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті з вартості предмета іпотеки.

Статтею 38 Закону України "Про іпотеку" передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

На виконання протокольної ухвали Державна іпотечна установа подала розрахунок заборгованості за останні три роки перед зверненням з позовом до суду, а саме за період з 15 липня 2011 року по 14 липня 2014 року (позов подано до суду 15 липня 2014 року).

Згідно уточненого розрахунку розмір заборгованості за кредитним договором №306/08-К21 від 27 лютого 2008 року в рахунок якої слід звернути стягнення, з урахування заяви поданої відповідачем про застосування строків позовної давності в суді першої інстанції, становить - 493 743 гривні 02 коп. в тому числі : розмір заборгованості по тілу кредиту 123 660 гривень, розмір відсотків - 123 211 гривень 51 коп., розмір пені - 246 871 гривня 51 коп.

При цьому, розмір пені за один рік становить 707 892 гривні 32 коп., який підлягає зменшенню до розміру неповернутого тіла та відсотків.

Згідно із ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч.ч.1,2 ст.551 ЦК України).

Як встановлено судом, а саме, п.6.1 договору, за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів позичальник сплачує пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення.

За загальним правилом, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати 1 рік (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України). При цьому, виходячи із правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст.253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно ч.3 ст.551 ЦК передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч.3 ст.551 ЦК, з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК ( в редакції 2004 року) щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Апеляційний суд, установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов'язання вважає, що слід застосувати до спірних правовідносин норму ч.3 ст.551 ЦК та зменшити розмір пені до 246 871 гривень 51 коп. (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-100цс14 від 3 вересня 2014 року).

Щодо посилання в апеляційній скарзі на не зазначення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної, відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку», то слід зазначити наступне.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

З урахуванням наведеного, слід дійти висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму(правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі 235/3619/15-ц ).

Таким чином, оскаржуване рішення в контексті доводів апеляційної скарги про не зазначення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Разом з тим, висновок суду щодо задоволення вимоги банку про виселення відповідачів із житлового будинку, який передано в іпотеку, є помилковим.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 лютого 2008 року між ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 кредитний договір; 4 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладений іпотечний договір, за яким остання передала кредитору у заставу житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, який належить їй на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 червня 2007 року. Тобто придбання житла відбулося до укладання договорів кредитного та іпотеки, а також до фактичного отримання позичальником, 27 лютого 2008 року кредитних коштів.

Під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, не зазначення позивачем іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою цієї статті в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Спеціальним правилом, яким визначається порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення. У частині третій статті 109 цього Кодексу урегульовано порядок виселення осіб. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Наведене дає підстави для висновку, що у справі, яка переглядається, суд неправильно застосував положення частини другої статті 109 ЖК УРСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання договору іпотеки недійсним.

Щодо доводів апелянта про відсутність дозволу органу опіки і піклування на укладення іпотечного договору, як підставу для визнання договору іпотеки недійсним слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3, на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 червня 2007 року, зареєстрованого в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації 16 січня 2008 року, є власником житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1.

При укладенні оспорюваного договору іпотеки ОСОБА_3 надала приватному нотаріусу заяву про відсутність права дітей на вказаний житловий будинок та довідку КЖРЕП № 5 м. Чернівці від 24 грудня 2007 року, яка містить відомості лише про її та ОСОБА_1 реєстрацію у цьому будинку (а.с.93-94).

У п. 5.4. договору іпотеки також зазначено, що членів сім'ї - дітей, які б мали право користування спірним будинком, немає (а.с.14).

Відповідно до довідки КЖРЕП № 5 м. Чернівці від 22 липня 2014 року донька ОСОБА_3- ОСОБА_4 зареєстрована у вказаному будинку з 7 лютого 2011 року (а.с.31).

За змістом ст.177 СК України, ст.17 Закону України « Про охорону дитинства», ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У п. 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки), не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

За положеннями статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення прав особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) в кожному конкретному випадку суди повинні:

1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло.

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1002цс17 від 10 липня 2017 року.

Матеріалами справи встановлено, що іпотекодавець, укладаючи договір іпотеки, гарантувала, що за місцем знаходження предмета іпотеки не зареєстрована та фактично не проживає (не має права користування) малолітня ОСОБА_4 та передача предмета іпотеки в іпотеку не порушує права та інтереси останньої; разом з тим, іпотекодавець приховала той факт, що право користування спірним житлом фактично мала малолітня ОСОБА_4, а також, що право малолітньої внаслідок укладення цього договору не порушене. Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору іпотеки недійсним.

Отже, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2017 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки слід змінити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2017 року в частині задоволення позову про виселення з житлового будинку слід скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову

В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2017 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки змінити.

Викласти абзац 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №306/08-К21 від 27 лютого 2008 року в розмірі 493 743 гривень 02 коп. звернути стягнення на користь Публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Державна іпотечна установа, на предмет іпотеки, а саме, на житловий будинок загальною площею 90 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_3 на праві власності, на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 на праві власності, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2017 року в частині задоволення позову про виселення з житлового будинку скасувати.

В задоволенні позову в цій частині відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови - 23 травня 2018 року.

Головуючий М.І.Кулянда

судді: О.О.Одинак

Н.Ю.Половінкіна