Справа № 345/1723/18
Провадження № 2/350/561/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року селище Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Максиміва І.В.

при секретарі Видойник І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь борг за договором позики в розмірі 81189 гривень, та судові витрати по справі.

В обгрунтування позовних вимог позивачка ОСОБА_1 покликається на те, що в 2010 році їй стало відомо, що житель селища Рожнятів ОСОБА_3 може допомогти працевлаштувати її сина на роботу в Російській Федерації. Зустрівшись з ОСОБА_3, останній повідомив, що його знайомий житель АДРЕСА_1 ОСОБА_2 зможе допомогти працевлаштувати її сина в Росії за 4500 доларів США. З цією метою вона у вересні 2010 року привезла кошти в сумі 1000 доларів США в селище Рожнятів, які ОСОБА_3 у її присутності передав відповідачу ОСОБА_2 В жовтні та грудні 2010 року вона в такий же спосіб передала ОСОБА_3 ще кошти в сумі 3200 доларів США, які останній передав відповідачу. За вказані кошти ОСОБА_2 повинен був працевлаштувати її сина у Російській Федерації. Однак свою обіцянку відповідач не виконував, тому протягом 2010-2013 років вона неодноразово зверталася до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з вимогою щодо виконання ними своїх зобов'язань, однак останні їх не виконували.

25 січня 2013 року за її зверненням було відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Під час досудового розслідування кримінального провадження встановлено, що між нею та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 виникли договірні відносини з приводу надання послуг та позики грошових коштів, які були оформлені усним договором позики.

На її вимогу, 17 лютого 2014 року відповідач ОСОБА_2 власноручно написав та видав їй розписку, в якій зобов'язався повернути їй грошові кошти у строк до 20 квітня 2014 року. До вказаного строку відповідач не повернув їй кошти, однак в період з січня 2015 року по липень 2015 року відповідач повернув їй частинами 350 доларів США.

31 липня 2015 року кримінальне провадження по даному факту було закрито, оскільки під час досудового розслідування встановлено, що між нею та відповідачем наявні спірні правовідносини, які виникли з договірних відносин позики та надання послуг, та відносяться до цивільно-правових відносин, вирішення яких здійснюється виключно судом в цивільному порядку, а тому рекомендовано звернутися до суду.

Після закриття кримінального провадження відповідач відмовляється добровільно повертати їй решта суму боргу, чим порушує взяті на себе зобов'язання, тому вона змушена звернутися до суду із вказаним позовом.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали повністю, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, просили про задоволення позову. Крім цього позивачка ОСОБА_1, просила поновити їй строк звернення з даним позовом до суду, який вона пропустила з поважних причин, оскільки вважала, що відповідач в межах кримінального провадження, поверне їй борг. Однак за вказаний період часу відповідач свої зобов'язання виконав тільки частково, а саме повернув їй частину боргу у розмірі 400 доларів США. Після закриття кримінального провадженя 31 липня 2015 року відповідач ОСОБА_2 припинив виконувати свої зобов'язання по поверненню боргу, уникає розмов та зустрічей з нею, а тому вона змушена була звернутися в суд з даним позовом. Крім цього, 30 травня 2017 року загинув її син, що також вплинуло на її психологічний стан, а тому вона будучи одинокою, не мала можливості звернутися з позовом до суду у передбачений законом строк. Також вказала, що у померлого сина залишилася неповнолітня дочка, яка зареєстрована у її домоволодінні та якій вона по можливості допомагає матеріально. Вказані кошти, які відповідач має їй повернути, вона має намір передати на утримання неповнолітньої дитини, яка залишилась без батька.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, однак його представник - адвокат ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав, просив застосувати до даних правовідносин строк позовної давності та відмовити у позові.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Судом встановлено, що 17.02.2014 року ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 3500 доларів США, які останній зобов'язався повернути до 20 квітня 2014 року, що підтверджується письмовою розпискою від 17.02.2014 року складеною ОСОБА_2 (а.с.14).

Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 31 травня 2015 року, кримінальне провадження № 000115 від 25.01.2013 року відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, закрито у зв'язку з відсутністю в діях останніх складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України (а.с.15-17).

Згідно із ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Частиною 1 ст. 192 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до прийняття за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Частиною 2 даної статті передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом або іншими нормативно-правовими актами.

В такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зобов'язався повернути позивачці грошові кошти у розмірі 3500 доларів США, однак як стверджує позивачка, із вказаної суми ОСОБА_2 повернув їй тільки 400 доларів США.

Станом на момент пред'явлення позову до суду, а саме травень 2018 року, 3100 доларів США еквівалентно 81189 гривень (3100 доларів США х 26,19 гривень) (а.с.13).

Таким чином, враховуючи порушення позичальником умов договору позики, суд приходить до висновку, що цивільне (майнове) право позивача по отриманню від відповідача позики підлягає судовому захисту, а відповідно позов про стягнення заборгованості за договорами позики підлягає задоволенню, тому з відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення заборгованість за договором позики від 17 лютого 2014 року у розмірі 81189 гривень.

Щодо клопотання позивачки про поновлення строку позовної давності, то суд виходить з наступного.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Як зазначила у судовому засіданні позивачка ОСОБА_1, відповідач після закінчення строку повернення боргу, визначеного у письмовій розписці, повернув їй частину коштів в розмірі 400 доларів США. Однак на підтвердження повернення їй частини коштів, позивачка жодних належних доказів, в тому числі розписки, не надала.

Разом з тим, згідно ч. 5 ст. 267 ЦПК України, якщо суд визнає поважними причинами пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як встановлено судом, позивачка ОСОБА_1 протягом 2013-2015 років зверталась до органів поліції з приводу повернення їй коштів ОСОБА_2

Так, на підставі її заяви, 25.01.2013 року було зареєстроване кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України (а.с.15-18).

Як стверджує позивачка, за вказаний період часу, відповідач частково виконав свої зобов'язання, а саме у 2015 році повернув їй частину боргу в розмірі 400 доларів США, тому вона не зверталася з позовом до суду, оскільки вважала, що в межах кримінального провадження ОСОБА_6 поверне їй кошти. Однак, 31.07.2015 року кримінальне провадження було закрито з підстав, що відносини, які виникли між нею і ОСОБА_7 носять цивільно-правовий характер, тому їй органами поліції рекомендовано звернутися до суду.

Після закриття кримінального провадження ОСОБА_6 перестав віддавати їй борг, тому ОСОБА_1 звернулася до суду із відповідним позовом 04.05.2018 року.

З огляду на наведене суд вважає, що ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду із даним позовом з поважних причин, а тому строк позовної давності слід поновити, оскільки як зазначено вище, ОСОБА_1 вживала відповідних заходів з повернення боргу ОСОБА_7 шляхом звернення із заявами до органів поліції, однак з незалежних від неї причин борг їй не повернуто, а кримінальне провадження закрито.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат пов'язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2 п. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

З квитанцій № 0.0..1 від 04.08.2018 року, № 296114 від 05.11.2018 року вбачається, що позивачка понесла документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 811 грн. 89 коп. та витрати за надання їй правової допомоги у розмірі 3200 грн., а тому суд, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути дані витрати з відповідача в користь позивачки повністю.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк позовної давності.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, жительки АДРЕСА_3, заборгованість за договором позики від 17 лютого 2014 року у розмірі 81189 грн., 811 грн. 89 коп. сплаченого судового збору, 3200 грн. витрат на правову допомогу, а всього разом 85200 грн. 89 коп. (вісімдесят п'ять тисяч двісті гривень 89 копійок).

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15 листопада 2018 року.

Суддя Максимів І.В.