Дата документу 13.11.2018 Справа № 333/6227/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/6227/17 Головуючий у 1 інстанції: Ярошенко А.Г.
Провадження № 22-ц/807/91/18 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» листопада 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Запорізької міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Запорізької міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є сином померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, інші спадкоємці першої черги або спадкоємці за заповітом відсутні.

За життя ОСОБА_6 належали дві квартири у житловому будинку (літера А) 1958-1973 року будівництва, що розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0511 га за адресою: АДРЕСА_1. Будинок всього розділений на три квартири, кожна з яких має окремий вхід. Його матері належала квартира № II, яка складається з кухні (в технічному паспорті позначена № 2-1), кухні (№2-2), кімнати (№2-3), кімнати (№2-4), тамбуру, загальною площею 33,2 кв. м., житлова площа 16,7 кв. м. Також його матері належала квартира № 111, яка складається з кухні (№ 3-1), кімнати (3-2), кімнати (№ 3-3), тамбуру. Вищезазначені квартири у будинку будувала саме ОСОБА_6

Він прийняв спадщину, проте у зв'язку із неоформленням будинку він не має можливості оформити на себе право власності в порядку спадкування.

На підставі зазначеного просив визнати за ним право власності на квартиру № ІІ у житловому будинку (літера А), яка складається з кухні (в технічному паспорті позначена № 2-1) площею 7.3 кв.м., кухні (№2-2) площею 7,0 кв.м., кімнати (№2-3) площею 4,1 кв.м., кімнати (№2-4) площею 12,6 кв.м., тамбуру площею 2,2 кв.м., всього загальною площею 33,2 кв.м., житлової площі 16,7 кв.м.; та на квартиру № ІІІ у житловому будинку (літера А), яка складається з кухні (№-1) площею 7,3 кв.м., кімнати (№ 3-2) площею 7,3 кв.м., кімнати (№3-3) площею 7,0 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_6

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись помилкове застосування ст. 1272 ЦК України, не пропущення строку прийняття спадщини, неналежну оцінку доказів, просив рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Запорізька міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що спадкодавець за своє життя не набула у встановленому законом порядку права власності на спірний об'єкт нерухомості, позивач повинен був звернутися до нотаріуса для прийняття спадщини до 17.08.2003 року, а звернувся 08.12.2005 року, тобто з пропуском строку прийняття спадщини та згідно вимог ст. 1272 ЦК України вважається таким, що не прийняв спадщину.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання права власності, оскільки позивач не прийняв спадщину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується Свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1, що позивач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_6 (а.с. 8).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 (а.с. 7).

В матеріалах справи міститься копії: експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку до складу якого входило три квартири станом на 27 червня 1986 року; викіпіровки зі схем плану будівельного кварталу, а також копія оціночного акту домоволодіння, виданих на ім'я ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з позначкою самовільний (а.с. 10-12).

Як зазначено у Прикінцевих та Перехідних положеннях Цивільного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Враховуючи, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, спірні правовідносини регулюються ЦК УРСР.

Суд першої інстанції застосовував до спірних правовідносин норми ЦК України, проте, зазначене не вплинуло на висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

За правилами ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини (ст. 526 ЦК УРСР).

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР).

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР).

Як роз'яснено у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави.

Як вбачається з копії паспорту ОСОБА_3, він зареєстрований з 21 лютого 1992 року за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6).

В матеріалах справи не міститься відомостей, що на час відкриття спадщини він проживав та буз зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Враховуючи зазначене, позивач не може вважатися таким, що фактично прийняв вищезазначену спадщину.

В матеріалах справи міститься копія спадкової справи № 1206, яка розпочата 08.12.2005 року, після померлої ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 37-42).

Із спадкової справи вбачається, що 08.12.2005 року ОСОБА_3 звернувся до шостої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_6, в якій зазначено, що до складу спадщини входить: акції ВАТ «Запоріжсталь».

В матеріалах справи відсутні відомості, що ОСОБА_3 звертався до нотаріуса про прийняття спадщини, а саме: квартири № ІІ та квартири № ІІІ у житловому будинку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Також в матеріалах справи відсутня відмова нотаріуса про видачу свідоцтва про право на вищезазначену спадщину.

Таким чином, позивачем не доведено, що він прийняв спадщину, а саме: квартири № ІІ та № ІІІ у житловому будинку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

За приписами ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводи апеляційної скарги, що наявна в матеріалах справи копія спадкової справи підтверджує прийняття ОСОБА_3 спірної спадщини є необґрунтованими.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 86 ЦК УРСР визначено, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

У 1986 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року).

За приписами ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування.

За вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Позивачем не надано доказів того, що земельна ділянка під спірним житловим будинком надавалась ОСОБА_6

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді: