Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1025/17 Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря

судового засідання Кучерявого О.В.,

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 травня 2018 року під головуванням судді Зубчук І.В. у м. Житомирі

у цивільній справі №278/1025/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи -приватний нотаріус Білецька Наталія Степанівна, приватний нотаріус Стражник Тетяна Олексіївна, ОСОБА_8, про внесення змін до договору купівлі-продажу, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_9 звернулася до суду з позовом. Просила змінити договір купівлі-продажу від 11 червня 2010 року садового будинку АДРЕСА_1 і земельної ділянки площею 0,0530 га., що був посвідчений приватним нотаріусом Білецькою Н.С., за яким визнати її покупцем вказаного нерухомого майна; скасувати державну реєстрацію про право власності садового будинку АДРЕСА_1 і земельної ділянки площею 0,0530 га., кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за тією ж адресою за ОСОБА_4; визнати недійсними договори купівлі-продажу від 10.06.2016 року за №6746 та №6747 садового будинку АДРЕСА_1 і земельної ділянки площею 0,0530 га., що розташована на території садівницького товариства «Крона» території Кам'янської сільської ради Житомирського району, що були посвідчені приватним нотаріусом Стражник Т.О.; скасувати державну реєстрацію про право власності садового будинку АДРЕСА_1 і земельної ділянки площею 0,0530 га., що розташована на території садівницького товариства «Крона» території Кам'янської сільської ради Житомирського району за ОСОБА_5.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначала, що вирішила придбати нерухоме майно, а саме садовий будинок АДРЕСА_1,у зв'язку із чим у квітні-травні 2010 року звернулася до агентства нерухомості ТОВ «Гарант ЛТД». Оскільки із власником вказаного будинку ОСОБА_10 було досягнуто згоди щодо вартості нерухомого майна, тому 04.05.2010 року між нею та представником ОСОБА_10 - ОСОБА_8 укладено угоду про завдаток, за якою позивачка передала останній 8000 грн. та зобов'язалася до 07.06.2010 року купити зазначене вище нерухоме майно. Вказала, що при оформленні договору купівлі-продажу 11.06.2010 року приватний нотаріус ОСОБА_6 повідомила, що їй (позивачці) як громадянці Російської Федерації неможливо придбати нерухоме майно на території України, у зв'язку із чим остання звернулася до ОСОБА_4, який є громадянином України з метою оформлення правочину на його ім'я. В подальшому, 11.06.2010 року було укладено договір купівлі продажу зазначеного вище будинку між ОСОБА_8 від імені ОСОБА_10 та ОСОБА_4, проте кошти за цим договором були передані саме нею і договір носив формальний характер. Того ж дня ОСОБА_4 оформив на неї довіреність із повним правом розпорядження придбаним майном та передав їй оригінали правовстановлюючих документів. Зазначала, що протягом 2010-2012 років вона здійснила ремонт будинку, змінила вікна, сплачувала рахунки за надані послуги та членські внески. Пізніше їй стало відомо про те, що ОСОБА_4 анулював видану їй довіреність на право розпорядження майном ще 30.05.2011 року та 10.06.2016 року на підставі дубліката договору купівлі-продажу від 06.11.2011 року продав спірні садовий будинок і земельну ділянку ОСОБА_5, чим позбавив її фактично придбаного майна. У зв'язку із наведеним, посилаючись на положення ст. 651-652 ЦК України, просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 29.05.2018 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення скасувати, та ухвалити нове судове рішення - про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, не дослідивши фактичні обставини справи, не надав належної оцінки показам свідків, які підтвердили, що кошти за спірні будинок та земельну ділянку передавала саме вона, а тому і є належним покупцем. Крім того зазначає, що суд не надав належної оцінки письмовим доказам, які підтверджують факт користування садовим будинком та земельною ділянкою. Інші доводи апеляційної скарги зводяться до тверджень, викладених у позовній заяві.

ОСОБА_5 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зазначав, що при укладенні договорів купівлі-продажу спірних садового будинку та земельної ділянки між ним та ОСОБА_4, приватним нотаріусом були перевірені всі правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно, отримана згода подружжя продавця, при укладенні договорів було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов, після чого він передав ОСОБА_4 обумовлену суму, а останній передав документи. Вказаний договір посвідчений нотаріусом згідно вимог чинного законодавства. Вказав, що в подальшому здійснив ремонт у будинку та зробив прибудову. В будинку він проживає разом із родиною. Зазначає, що цей будинок є його єдиною власністю, він є добросовісним набувачем. Вважає, що ОСОБА_3 пропустила строк позовної давності із зверненням до суду, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 11 червня 2010 року між ОСОБА_8, яка діяла від імені ОСОБА_10 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1. Садовий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0530 га., кадастровий номер якої НОМЕР_1, право власності на яку переходить до покупця на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчується одночасно із цим договором (а.с.31-33 том 1).

Вказаний договір укладений за згодою дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_13 (а.с.34-35 том 1).

В той же день ОСОБА_4 надав довіреність ОСОБА_3 розпоряджатися на її розсуд (продати, обміняти, передати в іпотеку (заставу), здавати в оренду та інше), належний йому садовий будинок (а.с.30,59 том 1). Зазначена довіреність була скасована 30 травня 2011 року (т.2 а.с.160).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_3 здійснила у вказаному будинку ремонт - встановила вікна та двері, сплачувала за електроенергію (а.с. 38, 58 том 1).

10.06.2016 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,053 га., для індивідуального садівництва, з кадастровим номером НОМЕР_1, яка розташована за тією ж адресою, що підтверджується договорами купівлі-продажу, які посвідчені приватним нотаріусом Стражник Т.О. (а.с.89-90,121-122 том 1).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що достатніх законних підстав для зміни договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 11.06.2010 року та визнання недійсними договорів купівлі-продажу будинку і земельної ділянки від 10.06.2016 року не було.

При цьому судом враховано, що згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Виходячи із наведеного вбачається, що оспорювані договори купівлі продажу, укладені між ОСОБА_8 від імені ОСОБА_10 та ОСОБА_4, а також договори між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були посвідчені нотаріусом та зареєстровані в реєстрі відповідно до положень ст. 55 Закону України «Про нотаріат» з дотриманням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ст.217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Разом з тим сам по собі факт наявності у позивача можливості придбати спірне нерухоме майно не може бути належним і безспірним доказом того, що саме він є його покупцем.

Згідно з ч.ч.1,4 ст.77 ЦПК належними є докази які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до розгляду доказу, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК).

Відповідно до положень ч.ч.56 ст.81 ЦПК докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Таким чином, в даному випадку позивачка мала надати відповідні докази на спростування змісту нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу в частині покупця.

Разом з тим, у порушеннязазначених вище вимог закону позивачка не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірне нерухоме майно було придбано саме нею.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що продавець спірного майна отримав грошові кошти саме від позивачки ОСОБА_3

Сам по собі факт наявності у позивачки можливості придбати спірне нерухоме майно не може бути належним і безспірним доказом того, що саме вона є його покупцем.

Крім того надання позивачці ОСОБА_4 довіреності на право розпорядження спірним нерухомим майном висновків суду не спростовує.

Так, частиною третьою статті 244 ЦК України встановлено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Довіреність є підтвердженням того, що одна особа діє в інтересах іншої з певними правами та обов'язками, а належність цих прав і обов'язків особі, яка видала довіреність, повинна доказуватись певними документами і даними.

Отже, довіреність як документ за своєю природою не містить даних, які встановлюють будь-які факти стосовно належності особі права власності на рухоме чи нерухоме майно, Тому довіреність від 11.06.2010 року не є доказом у розумінні статей 77,78 ЦПК того, що спірне майно належить позивачці.

Із цих же підстав не підтверджують доводів позивачки і покази свідків.

Крім того, звертаючись до суду із вимогою про внесення змін в часині визначення покупця до договору купівлі-продажу від 11.06.2010, ОСОБА_3 посилалася на норми 651-652 ЦК України. Проте, з цих підстав позов також задоволенню не підлягав.

Так, зі змісту статті 651 ЦК України вбачається, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частинами першою та другою статті 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Тобто, вказані обставини, які б могли бути підставою для зміни чи розірвання договору, мали б виникнути лише після укладення оспорюваного договору. Проте, звертаючись до суду, позивач посилалася на обставини, які вже існували на той момент та спонукали до укладення угод саме у такій редакції.

В даному випадку із суті порушеного спору можна зробити висновок, що перевід прав і обов»язків з однієї сторони на третіх осіб є спеціальним способом захисту цивільних прав, який може застосовуватися лише у випадках, прямо передбачених законом (ст.362 ЦК).

Крім того, перевід прав покупця земельної ділянки на позивачку (громадянку Росії) суперечить вимогам ч.2 ст.81 ЗК.

Вимоги про визнання недійсними договорів, укладених з ОСОБА_5, є похідними від попередніх вимог, а тому також задоволеннюне підлягають.

Отже, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, наданим суду доказам дана належна правова оцінка.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування чи зміни апеляційний суд не вбачає.

Із змісту ст.158 ЦПК випливає, що питання про скасування заходів забезпечення позову може бути вирішено судом, який їх застосовував.

Керуючись ст. 268,367,368,374,375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29.05.2018 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 19.11.2018 року.