Справа № 183/3584/18
№ 2/183/2520/18
12 листопада 2018 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
при секретарі Пономаренко О.О.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
19.06.2018 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просять визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.
В обґрунтування заявленого позову позивачі посилається на те, що вони являються власниками квартири АДРЕСА_1, яка належить їм на підставі свідоцтва про право власності від 24.12.2001 року, виданого виконавчим комітетом Новомосковської міської ради.
У вказаній квартирі зареєстрованим значиться відповідач по справі - ОСОБА_3, однак останній з липня 2009 року не проживає за місцем реєстрації, не сплачує комунальні платежі по утриманню квартири, не отримує кореспонденцію за вказаною адресою, його особистих речей в квартирі немає, і взагалі житлом він не цікавиться.
Між тим, проживаючи за іншою адресою, ОСОБА_3 залишається зареєстрованим у належній позивачам квартирі, добровільно знятися з реєстрації не бажає, в такий спосіб строює позивачам перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном, а тому посилаючись на ст. 391,405 ЦК України, позивачі просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.
Ухвалою суду від 18 липня 2018 року відкрито провадження у справі. За результатами підготовчого провадження відповідною ухвалою суду справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивачі, кожен окремо, в судове засідання не з'явилися, надавши суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, згідно якої позов підтримують у повному обсязі та не заперечують проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з'явився, вважається таким, що повідомлений належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем його реєстрації, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивачі є власниками квартири АДРЕСА_1, яка належить їм на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 24 грудня 2001 року Новомосковським житлово-експлуатаційним об'єднанням, зареєстрованого в Новомосковському БТІ, реєстрова книга174-1 (а.с.8).
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Згідно довідки про склад сім'ї, виданої виконкомом Новомосковської міської ради № 1519 від 17.03.2018 року (а.с.9), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.13) в зазначеній квартирі зареєстрованим значиться відповідач по справі - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який в розумінні вимог Житлового Кодексу України, являється членом сім'ї власників, та був зареєстрований у квартирі зі згоди позивачів.
Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Суду подано акт старшого інспектора відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради Кінаш В.В. № 1520 від 27.03.2018 року, складений за участю сусідів, у відповідності до якого ОСОБА_3 зареєстрований, але не проживає в квартирі АДРЕСА_1, його особистих речей в квартирі немає (а.с.10).
Також в матеріалах справи міститься копія свідоцтва про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Новомосковську Дніпропетровської області (а.с.22), однак згідно копії паспорту, виданого 28 лютого 2017 року у м. Саскатун, останній являється громадянином Канади.
Судом було оглянуто доручення (а.с. 24), яким ОСОБА_3 уповноважив свого діда ОСОБА_1 на зняття його з реєстрації за спірною адресою, оскільки він не проживає в квартирі АДРЕСА_1, Україна з липня 2009 року.
Між тим, у відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Як зазначають у своєму позові ОСОБА_1, ОСОБА_2, наявність реєстрації відповідача у належній їм на праві власності квартирі, заважає їм вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1. Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачами та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12,76,81,89, 223, 263, 265,280 ЦПК України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, -
Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,- задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сорока О.В.