ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року

м.Суми

Справа №591/6755/17

Номер провадження 22-ц/788/2085/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 вересня 2018 року в складі судді Кривцової Г.В., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складений 21 вересня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 ч. 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

22 листопада 2017 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитного боргу, вимоги якого обґрунтовані тим, що з відповідачем 29 жовтня 2010 року був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальниця отримала кредит у розмірі 18000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов'язань з вчасного їх повернення ОСОБА_1 не виконала, тому станом на 25 вересня 2017 року утворився борг на загальну суму 34545,47 грн, який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 вересня 2018 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 16800,28 грн та судовий збір пропорційно задоволених вимог в розмірі 778,11 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

АТ КБ «Приватбанк» з вказаним рішенням суду не погодилось і, посилаючись на неповне з'ясування обставин у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що кредитні правовідносини між сторонами виникли шляхом підписання позичальницею анкети-заяви та надання згоди на запропоновані банком умови кредитування, тобто, шляхом укладення договору приєднання, який є публічним. Отже, законних підстав для зменшення заборгованості по тілу кредиту, нарахування заборгованості по процентам за користування кредитом за ставкою Національного банку України, про що позивач не просив, а також відмови у задоволенні вимог про стягнення пені і штрафу, суд першої інстанції не мав.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції вірно встановлено, що 29 жовтня 2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 10).

Підписуючи анкету-заяву, ОСОБА_1 погодилась, що заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку, а також з Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Також, як вбачається з анкети-заяви, заявницю було проінформовано, що Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку розміщені на офіційному сайті банку. ОСОБА_1 зобов'язалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначив, що за кредитним договором № б/н від 29 жовтня 2010 року станом на 25 вересня 2017 року утворилась заборгованість на загальну суму 34545,47 грн, яка складається з 14534,01 грн заборгованості за кредитом, 6371,74 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, 11518,51 грн пені, а також 500 грн фіксованої частини штрафу та 1621,21 грн його процентної складової (а.с. 6-9).

З наданої банком інформації по кредитному договору № б/н від 29 жовтня 2010 року вбачається, що ОСОБА_1 видавались наступні картки: НОМЕР_2, НОМЕР_3, а остання видана позичальниці кредитна картка НОМЕР_4 мала строк дії по січень 2018 року (а.с. 80).

Крім того, на підтвердження розміру заборгованості позичальниці АТ КБ «Приватбанк» надав виписку про рух кредитних коштів з використанням відповідачем зазначених вище кредитних карток за період з 01 січня 2007 року по 07 травня 2018 року , з якої вбачається, що починаючи з 09 листопада 2012 року ОСОБА_1 за допомогою карток НОМЕР_2, НОМЕР_3 та НОМЕР_4 використовувала кредитні кошти шляхом їх зняття готівкою у банкоматах, а також шляхом безготівкового розрахунку за придбані товари (зворот а.с. 75-78, 95-98).

Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» від 05 квітня 2016 року № V0FR-NOE8-U2C9-HQOJ ОСОБА_1 станом на 05 квітня 2016 року не мала заборгованості перед банком (а.с. 46).

З виписки АТ КБ «Приватбанк» по картці/рахунку НОМЕР_4 та по додатковим рахункам укладеного зі ОСОБА_1 кредитного договору за період з 01 вересня 2015 року по 04 квітня 2016 року вбачається, що 04 квітня 2016 року відповідач здійснила поповнення кредитної картки готівкою на суму 14550 грн у відділенні Маріупольської філії АТ КБ «Приватбанк», з яких банк утримав 576,71 грн у якості процентів за користування кредитними коштами, після чого на вказаній кредитній картці залишилось 13973,29 грн, які банк вважав як дебет (а.с. 47). Операція щодо поповнення позичальницею кредитної картки НОМЕР_4 на суму 14550 грн також підтверджується виписками про рух кредитних коштів за період з 01 січня 2007 року по 07 травня 2018 року (зворот а.с. 75-78, 95-98).

З розрахунку заборгованості, який був виконаний представником ОСОБА_1 адвокатом ОСОБА_2 12 вересня 2018 року вбачається, що після поповнення кредитного рахунку 04 квітня 2016 року у сумі 14550 грн відповідач наступного дня, тобто, 05 квітня 2016 року зняла у касі банку 13833 грн, які є кредитними коштами банку, оскільки ця сума була помилково зарахована банком як власні кошти позичальниці, тобто, дебет. Таким чином, відповідач визнала, що за період з 06 квітня 2016 року по 04 травня 2017 року заборгованість по тілу кредиту складала 13834,96 грн (13833 грн + 1,96 грн (комісія), а борг по відсоткам за користування кредитом за ставкою Національного банку України за цей же період позичальниця визнала у сумі 2312,16 грн. Оскільки 04 травня 2017 року відповідач погасила заборгованість по тілу кредиту на суму 27,03 грн, тому борг по тілу кредиту зменшився і за період з 04 травня 2017 року по 25 вересня 2017 року становив 13807,93 грн (13834,96 грн - 27,03 грн), а заборгованості по процентам за користування кредитом за цей же період, виходячи з облікової ставки Національного банку України, відповідач визнала у сумі 680,19 грн. Таким чином, ОСОБА_1 визнала, що борг по тілу кредиту становить 13807,93 грн, а борг по процентам - 2992,35 грн (а.с. 118).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що кредитний договір від 29 жовтня 2010 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений і остання має обов'язок повернути заборгованість по тілу кредиту, яка з урахуванням сплачених позичальницею 04 і 05 квітня 2016 року коштів становить 13807,93 грн, а також сплатити відсотки за користування цими коштами. Проте, як вказав суд першої інстанції, враховуючи, що умовами укладеного договору розмір процентів за користування кредитом, пеня та штраф не були передбачені, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку, а також Тарифи банку позичальниця не підписувала й оригінали цих документів банк відповідачці не передавав, тому суд відмовив у задоволенні вимог про стягнення пені і штрафу, а стосовно стягнення боргу по процентам, то суд керувався ч. 1 ст. 1054 ЦК України стосовно обов'язку позичальниці сплачувати банку проценти за користування кредитом за обліковою ставкою Національного банку України, які визначив у розмірі 2992,19 грн, взявши до уваги розрахунок відповідача.

Проте, з такими висновками суду колегія суддів повністю погодитись не може, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов'язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції визнала заборгованість по тілу кредиту у сумі 13807,93 грн, тобто, визнала факт використання кредитних коштів (а.с. 118). Водночас, відповідач заперечила проти вимог банку про стягнення процентів за користування кредитними коштами у сумі 6371,74 грн, пені в сумі 11518,51 грн та 2121,21 грн штрафу. При цьому, позичальниця надала суду першої інстанції свій розрахунок процентів за користування кредитними коштами на рівні облікової ставки Національного банку України у сумі 2992,35 грн, які суд першої інстанції взяв до уваги, стягнувши вказану суму боргу на користь банку (а.с. 118).

З викладеного вбачається, що факт укладення 29 жовтня 2010 року кредитного договору, тобто, виникнення між сторонами кредитних правовідносин, використання позичальницею кредитних коштів, а також наявність заборгованості по тілу кредиту у сумі 13807,93 грн сторони визнають, тобто, спір щодо цього між банком і позичальницею відсутній.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог про стягнення з відповідача повної суми заборгованості по тілу кредиту у розмірі 14534,01 грн, позивач не надав доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції про те, що заборгованість ОСОБА_1 по тілу кредиту перевищує 13807,93 грн, з урахуванням вище викладених обставин.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту у сумі 13807,93 грн. Стосовно частково задоволених вимог банку про стягнення процентів за користування кредитними коштами колегія суддів зазначає наступне.

Згідно вимог ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частинами першою-третьою ст. 633 ЦК України передбачено, що договори, які укладаються банком з фізичними особами, є публічними. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Виходячи з вимог частини першої ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 2 ст. 1067 ЦК України банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунку з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

Як зазначалось вище, ОСОБА_1, підписавши 29 жовтня 2010 року анкету-заяву, приєдналась до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також погодилась із запропонованими банком умовами використання кредитних коштів.

Водночас, суд першої інстанції вважав, що надані позивачем докази у своїй сукупності не доводять позовні вимоги в частині права банку на стягнення процентів за користування кредитом, оскільки Умови і Правила надання банківських послуг в Приватбанку, які подані останнім разом з позовом, не підписані відповідачем.

Проте, суд першої інстанції не врахував, що особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов.

Крім того, з наказу № 906 СП-2010-256 «Про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для Приватбанку та всіх дочірніх банків» від 06 березня 2010 року вбачається, що додана до позовної заяви редакція Умов та Правил надання банківських послуг є саме тими умовами кредитного договору, які діяли на день підписання ОСОБА_1 анкети-заяви, тобто, станом на 29 жовтня 2010 року (а.с. 80-81, 101).

Отже, відсутність підпису позичальниці в Умовах та Правилах надання банківських послуг в Приватбанку правового значення для спірних правовідносин у даній справі не має, оскільки відповідач запропоновані банком умови використання кредитних коштів прийняла, що підтверджується наступними обставинами та письмовими доказами на їх підтвердження.

Як зазначалось вище, ОСОБА_1 визнала заборгованість по тілу кредиту, яка утворилась з 06 квітня 2016 року після зняття 13833 грн кредитних коштів. До використання вказаної суми кредитних коштів, тобто, станом на 05 квітня 2016 року, як зазначено у довідці позивача (а.с. 46), позичальниця заборгованості перед банком не мала.

З викладеного вище вбачається, що відповідач, використавши кредитні кошти у сумі 13833 грн та здійснивши 04 травня 2017 року платіж у сумі 27,03 грн на часткове їх повернення, погодилась з встановленою банком на момент підписання анкети-заяви процентною ставкою за користування кредитом на рівні 30 % річних.

Отже, на думку колегії суддів, позичальниця виконувала умови укладеного договору в частині повернення до певного періоду процентів за користування кредитом, а згідно зі ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, період, за який банк має право нараховувати проценти на рівні 30 % річних за користування кредитними коштами розпочався з моменту виникнення поточної заборгованості, тобто, з 06 квітня 2016 року і діяв до 25 вересня 2017 року. При цьому, за період з 06 квітня 2016 року по 03 травня 2017 року включно банк мав право нараховувати 30 % річних за використання позичальницею 13834,96 грн кредитних коштів, що становить 4468,87 грн (13834,96 * 30% * 393 дні / 365 днів у році), а за період з 04 травня по 25 вересня 2017 року банк мав право нараховувати 30 % річних за користування відповідачем кредитом у сумі 13807,93 грн, що становить 1645,59 грн (13807,93 * 30% * 145 днів / 365 днів у році).

Підвищення процентної ставки за користування кредитними коштами понад 30 % з 06 квітня 2016 року по 25 вересня 2017 року банк з позичальницею не погоджував. Доказів на підтвердження протилежного позивач суду не надав.

Отже, заборгованість по процентам за користування кредитом, яка підлягає стягненню з відповідача, складає 6104,46 грн (4458,87 грн + 1645,59 грн).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами на рівні 30 % річних за період з 06 квітня 2016 року по 25 вересня 2017 року у сумі 6104,46 грн, тому ці вимоги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду в цій частині щодо вирішення вказаного питання, відповідно, необхідно скасувати.

Стосовно вирішених позовних вимог в частині відмови у стягненні з відповідача пені у сумі 11518,51 грн та 2121,21 грн штрафу колегія суддів зазначає наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Згідно з п. 1.1.5.20 Умов та Правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф, розмір якого відповідно до Тарифу з обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» складає 500 грн + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій (а.с. 11, 17).

Пунктом 2.1.1.12.б.1 Умов та Правил надання банківських послуг передбачене право банку нараховувати та обов'язок позичальника сплачувати пеню у разі виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100 грн, яка згідно з Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», списується у день списання процентів і розраховується наступним чином: 0,24% від суми загальної заборгованості (за кожен день прострочення кредиту) + 50 грн щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн. У випадку виникнення прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн на другий місяць і більше, пеня нараховується як 0,24% від суми загальної заборгованості (за кожен день прострочення кредиту) + 100 грн (а.с. 11, 23).

Отже, умовами укладеного сторонами 29 жовтня 2010 року кредитного договору передбачено застосування пені і штрафу за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом.

Враховуючи вищенаведене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, тобто строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу слід скасувати та частково задовольнити ці вимоги, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача штраф у сумі 1495,61 грн (500 грн + 5% від (13807,93 грн заборгованості по кредиту + 6104,46 грн боргу по процентам за користування кредитом).

Що стосується рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача пені, то колегія суддів погоджується з ним в зазначеній частині, не допускаючи, тим самим, подвійної відповідальності, тому апеляційна скарга стосовно відмови у стягненні пені задоволенню не підлягає.

Таким чином, приймаючи до уваги, що вирішивши питання про стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами, виходячи із ставки Національного банку України, а також відмовивши у стягненні штрафу, суд першої інстанції, тим самим, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а його висновки в цій частині не відповідають обставинам справи та вимогам закону, тому рішення суду в зазначеній частині необхідно скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення цих вимог, стягнувши зі ОСОБА_1 на користь банку заборгованість по процентам за користування кредитними коштами в сумі 6104,46 грн та штраф у сумі 1495,61 грн. Отже, всього з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 21408 грн (13807,93 грн боргу по тілу кредиту + 6104,46 грн боргу по процентам за користування кредитом + 1495,61 грн штрафу) в якості заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин, оскаржене рішення суду на підставі ст. 376 ч. 1 п. п. 1, 4 ЦПК України підлягає скасуванню в зазначеній вище частині, а апеляційна скарга, відповідно, підлягає частковому задоволенню, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції в частині розміру судових витрат необхідно змінити.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, а саме: на 62 %, тому на підставі ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції у сумі 992 грн судового збору (62 % від 1600 грн), а не 778,11 грн, як помилково вказав суд першої інстанції, та за апеляційний розгляд справи в сумі 1488 грн (62 % від 2400 грн), виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 вересня 2018 року про часткове задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитними коштами та відмови у задоволенні вимог про стягнення штрафу скасувати.

Стягнути зі ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) 13807 грн 93 коп. боргу по тілу кредиту, 6104 грн 46 коп. боргу по процентам за користування кредитом та 1495 грн 61 коп. штрафу, а всього стягнути 21408 грн заборгованості за кредитним договором № б/н від 29 жовтня 2010 року.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 вересня 2018 року в частині стягнення судового збору змінити, стягнувши зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» 992 грн судового збору.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 1488 грн судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач- (підпис) С.Г.Хвостик

Судді: (підпис) О.Ю.Кононенко

(підпис) С.С.Ткачук