АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/608/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Костенко А.М. (суддя-доповідач), Ярмолюка О.І., Грох Л.М.

секретар судового засідання Шевчук Ю.І.

з участю : позивача та представника відповідача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/22420/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 січня 2018 року у складі судді Бондарчука В.В. по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в :

В листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про стягнення коштів, на підтвердження заявлених вимог посилалася, що згідно рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 листопада 2010 року з ОСОБА_5 стягнуто на її користь заборгованість за договором позики в сумі 77 890 грн. в примусовому порядку. Однак, ОСОБА_5 в повному обсязі не виконав рішення суду, за період з 27.11.2011 по 27.10.2017 року сплатив їй кошти лише в сумі 32 899 грн., тобто станом на 28.10.2017 року залишається непогашеною заборгованість в розмірі 44 991 грн. Тому, враховуючи положення ст. 625 ЦК України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», ОСОБА_4 просила, стягнути з ОСОБА_5 на її користь 149 951 грн. 48 коп. пені, інфляційних витрат, а також 3% річних, які виникли за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором позики.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 січня 2018 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти в сумі 64 341 грн. 08 коп. за несвоєчасне виконання за договором позики, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 643 грн. 44 коп. в задоволення решти вимог відмовлено.

ОСОБА_4 не погодилася з таким рішенням суду першої інстанції подала апеляційну скаргу, в якій вважає незаконним рішення суду в частині часткового задоволення її позовних вимог, оскільки судом неправомірно не застосовано до даних правовідносин положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Апелянт зазначає, що відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним, в даному випадку розмір відсотків визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, оскільки в договорі не встановлено норму, що відсотки за даним договором позики не нараховуються. ОСОБА_4, також не

________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Бондарчук В.В. Провадження № 22-ц/792/608/18

Доповідач - Костенко А.М. Категорія № 59

погоджується з висновком суду, що положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» не поширюються на дані правовідносини, оскільки судом не прийнято до уваги той факт, що з 17.06.2003 вона була зареєстрована як фізична особа-підприємець, про що свідчить свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та довідка з Єдиного державного реєстру.

За таких обставин, ОСОБА_4 просила скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 січня 2018 року в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог та постановити нове судове рішення, яким в повному обсязі задоволити позовні вимоги.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У відповідності до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що 27 січня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_4 надала в борг ОСОБА_5 55 000 грн., а ОСОБА_5 зобов'язався повернути, отримані в борг кошти, до 27 березня 2010 року.

28 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено ще один договір позики, за яким ОСОБА_4 надала в борг ОСОБА_5 22 000 грн., а ОСОБА_5 зобов'язався повернути, отримані в борг кошти до 28 червня 2010 року.

Свої зобов'язані за договорами позики щодо повернення коштів у визначений сторонами строк ОСОБА_5 не виконав, в зв'язку з чим ОСОБА_4 звернулась з позовом до суду про стягнення з ОСОБА_5 боргу.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 листопада 2010 року позов було задоволено та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договорами позики в сумі 77000 грн. та судові витрати в сумі 890 грн.

Вказане рішення суду набрало законної сили 16 грудня 2010 року.

На виконання зазначеного рішення ОСОБА_5 сплатив ОСОБА_4 27 квітня 2011 року в сумі 600 грн., 7 березня 2014 року в сумі 500 грн., 9 квітня 2014 року в сумі 900 грн., 1 серпня 2016 року в сумі 1000 грн., 19 вересня 2016 року в сумі 2000 грн., 20 жовтня 2016 року в сумі 1000 грн., 30 листопада 2016 року в сумі 1000 грн., 27 жовтня 2017 року в сумі 25899 грн. 75 коп.

На час подання позовної заяви - 14 листопада 2017 року борг відповідача перед позивачем складає 44991 грн.

Відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу і трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, а тому не потребує обумовлення таких умов договору позики, оскільки вказана відповідальність визначена законом та її застосування є правом кредитора.

Ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодекс у встановлено що, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору позики, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України та методики розрахунку стягнув з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та три відсотки річних в межах строку позовної давності за період з 14 листопада 2014 року по 14 листопада 2017 року з врахуванням частково сплачених відповідач на виконання рішення суду грошових коштів в загальній сумі 64 341 грн. 08 коп., з яких три відсотки річних 6 552 грн. 58 коп. та інфляційні втрати 57 788 грн. 50 коп.

Вказаний розмір інфляційних втрат та трьох відсотків річних сторонами не оспорюється та рішення суду в цій частині не оскаржується.

При цьому суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яку остання нарахувала та просила стягнути на підставі норм Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

У відповідності до преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи правовідносини з договору позики виникли між фізичними особами ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а не суб'єктами правовідносин, передбачених преамбулою вищевказаного Закону.

З огляду на викладене, Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» до правовідносин, які існують між сторонами у даній справі застосуванню не підлягає.

З цих підстав доводи апеляційної скарги, що на час укладення договору позики позивач була зареєстрована як фізична особа-підприємець, а тому норми вищезазначеного закону мають бути засновані при вирішенні даного спору слід відхилити. Договори позики були укладені позивачем не як фізичною особою-підприємцем, а як фізичною особою, а тому вказана в апеляційній скарзі обставина не може бути врахована при вирішенні даного спору.

Не заслуговують на увагу і твердження апелянта про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача процентів на підставі ст. 1048 Цивільного кодексу України в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

У відповідності до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просив суд стягнути з відповідача саме пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ з посиланням на норми Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», а не проценти за користування чужими коштами в розумінні ст. 1048 Цивільного кодексу України.

Оскільки вказана підстава позову не була предметом розгляду в суді першої інстанції, то суд апеляційної інстанції не вправі розглядати такі підстави позову та давати їм оцінку.

При цьому позивач за наявності достатніх підстав не позбавлена можливості звернутись до суду з окремим позовом про стягнення процентів за користування чужими коштами на підставі ст. 1048 Цивільного кодексу України.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 травня 2018 року.

Судді : (підпис) А.М. Костенко

(підпис) Л.М. Грох

(підпис) О.І. Ярмолюк

Згідно з оригіналом А.М. Костенко