Справа № 522/2826/15-ц
Провадження № 2/522/6435/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А.Ю.

за участю секретаря Іскрич В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОАВИВ:

Позивач АТ РОДОВІД БАНК звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

28 квітня 2015 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено заочне рішення про задоволення позову і солідарне стягнення з ОСОБА_1 як позичальника і ОСОБА_2 як поручителя заборгованості за кредитним договором № 40.3/АА-003.07.2 від 07 лютого 2007 року у сумі 175 909,14 дол. США та судового збору у розмірі 1 827,00 гривень з кожного.

10 травня 2018 року Приморським районним судом м. Одеси на задоволення заяви відповідача ОСОБА_2 заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2015 року було скасовано, оскільки наведені відповідачем ОСОБА_2 обставини заслуговували на увагу суду, і справу призначено до розгляду.

У судове засідання позивач не з'являвся, оскільки за вказаною у позові адресою АТ РОДОВІД БАНК не знаходиться, після чого на адресу суду надійшло клопотання представника АТ РОДОВІД БАНК в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ РОДОВІД БАНК ОСОБА_3 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке було відхилено судом через технічні умови.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з'являвся, за вказаною адресою не проживає.

17 вересня 2018 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 на позовну заяву, у якому відповідач просить суд відмовити АТ РОДОВІД БАНК у задоволенні позову про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 07.02.2007р. № 40.3/АА-003.07.2 з поручителя ОСОБА_2 у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Від позивача уточненого позову не надходило.

Вислухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 07 лютого 2007 року між банком і позичальником ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 40.3/АА-003.07.2 (а.с. 3), умовами п. 3.1 якого передбачено, що позичальник зобов'язується, починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 10-го числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитами у сумі 941,00 дол. США на рахунок, вказаний у пункті 1.3 цього договору, шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку, зі строком повного виконання кредитних зобов'язань до 07 лютого 2012 року. Одночасно між банком і поручителем ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 40.3/АА-003.07.02 (а.с. 8-9) без зазначення строку її дії (п. 4.3).

З приєднаного банком до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник припинив виконувати кредитні зобов'язання з березня 2007 року, внаслідок чого банком була нарахована пеня.

З позовом до суду з вимогами до позичальника і поручителя банк звернувся лише 11 лютого 2015 року.

Таким чином, вимоги до поручителя були заявлені банком через вісім років після невиконання позичальником чергового платежу і через три роки після закінчення строку повернення кредиту в цілому.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики,що залишилася,та сплати процентів,належних йому відповідно до 1048 цього Кодексу.

Умовами п. 4.1 договору поруки врегульовано, що він набирає чинності з дати його укладання та діє до виконання всіх вимог, забезпечених порукою, тобто строк дії поруки зазначеним договором не визначений.

У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин зазначено, що сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно правової позиції Верховного Суду України умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (постанова від 18 липня 2012 року по справі № 6-78цс12).

У постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2056цс15 ВСУ був викладений правовий висновок, згідно якого строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобовязання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обовязок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобовязання має бути предявлено в межах строку дії поруки (6 місяців).

У постанові ВСУ від 17 вересня 2014 року у справі № 6-170цс13 зазначено, що непредявлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обовязку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням, а звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у звязку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Оскільки позивач не пред'явив вимоги до поручителя протягом восьми років після нездійснення позичальником чергового платежу (постанови ВСУ 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14, від 17.09.2014р. у справі № 6-53цс14), а також протягом трьох років після закінчення передбаченого кредитним договором строку виконання кредитних зобов'язань у повному обсязі, до вимог про солідарне стягнення заборгованості з поручителя мають бути застосовані норми ч. 4 ст. 559 ЦК України.

На підставі викладеного та керуючись: 1, 2, 5, 11, 76-80, 81, 89, 241, 247, 258, 263-265, 273, 354, ЦПК України; суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 40.3/АА-003.07.2 від 07.02.2007р. у сумі 175 909,14 дол. США та судовий збір у розмірі 1 827,00 гривень.

У задоволенні позову про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором і судового збору з поручителя ОСОБА_2 відмовити у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15.5 Розділу XII Перехідні положення ЦПК України).

Повний текст рішення суду складений 21.12.2018 року.

Суддя: А.Ю. Бойчук