Житомирський апеляційний суд
Справа №285/4494/13-ц Головуючий у 1-й інст. Заполовська Т. Г.
Категорія 72 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря

судового засідання Кучерявого О.В.

з участю прокурора

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 жовтня 2013 року під головуванням судді Заполовської Т.Г.

у цивільній справі №285/4494/13-ц за заявою Новоград-Волинського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Великомолодьківської сільської ради Новоград-Волинського району про визнання спадщини відумерлою, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2013 року Новоград-Волинський міжрайонний прокурор в інтересах держави в особі Великомолодьківської сільської ради Новоград-Волинського району звернувся до суду з позовом. Просив визнати спадщину ОСОБА_4 - земельну ділянку площею 2,87 га., розташовану на території Великомолодьківської сільської ради, відумерлою та передати її у власність сільської територіальної громади. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла громадянка ОСОБА_4, яка проживала в селі Груд Новоград-Волинського району. Після її смерті залишилася невитребувана земельна частка (пай) на землях Великомолодьківської сільської ради, загальною площею 2,87 га. Спадкоємців ОСОБА_4 немає, спадкова справа не заводилась. Тому наявні підстави передати дану земельну частку (пай) у власність територіальної громади в особі Великомолодьківської сільської ради. В подальшому прокурор просив залишити без розгляду вимоги в частині визнання спадщини відумерлою та просив передати вказану земельну частку (пай) у власність територіальної громади Великомолодьківської сільської ради (а.с.19).

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 жовтня 2013 року заяву задоволено.

Передано земельну частку (пай), площею 2,87 га., розташовану на території Великомолодьківської сільської ради Новоград-Волинського району, вартістю 62 427 грн., що належала ОСОБА_4 померлій ІНФОРМАЦІЯ_1, у власність територіальної громади Великомолодьківської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове - про відмову у задоволенні заяви. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. Зокрема апелянт зазначає, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що після смерті ОСОБА_4 спадкоємців не залишилося, що не відповідає дійсності. Так, 06.03.1992 року ОСОБА_4 склала заповіт за яким все своє майно заповіла йому, оскільки останній до часу смерті спадкодавиці забезпечував її та доглядав. Після відкриття спадщини заяви про відмову від спадщини він до нотаріуса не подавав, однак вжив заходів до прийняття спадщини. Крім того вказує, що 15.02.2018 року він отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну частку, а на початку червня 2018 року дізнався про наявність судового рішення. Таким чином, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції вирішив питання про його права та обов'язки, пов'язані зі спадщиною без залучення його до розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 у віці 88 років.

Місце смерті в актовому записі зазначено с.Груд Новоград-Волинського району Житомирської області (а.с.4).

Після її смерті відкрилася спадщина, яка знаходиться на території Великомолодьківської сільської ради і складається із земельної частки (паю) в умовних кадастрових 2,87 га., вартість якої згідно повідомлення Управління Держземагентства у Новоград-Волинському районі станом на 01.01.2013 року становить 62 427 грн. (а.с.7).

Задовольняючи заяву суд першої інстанції виходив з того, що спадщину після смерті ОСОБА_4 ні за законом, ні за заповітом ніхто не приймав.

Проте з таким висновком суду погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Так, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.02.2018 року спадкоємцем зазначеного в заповіті майна громадянки ОСОБА_4 є ОСОБА_3 Спадщина, на яку видане Свідоцтво,складається із земельної частки (паю) члена колективного сільськогосподарського підприємства КСП «Світоч» розміром 2,87 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (а.с.35).

Оскільки ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, то спадкові відносини регулюються положеннями розділу 7 ЦК України 1963 року.

Згідно зі ст.525 ЦК УРСР (1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до вимог ст.548 ЦК УРСР (1963 року) для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Статтею549 ЦК УРСР (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Пунктом 5 ч.1 ст.555 ЦК УРСР визначалося, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. Разом з тим, ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважалося, що спадщина переходить до держави.

Відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України N18/5 від 14.06.94 р., чинній на час виникнення вказаних правовідносин, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу (1540-06). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не перевірив наявність спадкоємців за законом після померлої не лише за фактом звернення до нотаріальної контори, а й за фактичним проживанням спадкодавця із спадкоємцями, не залучив їх до участі в справі, та не маючи належних доказів неприйняття ними спадщини, послався на докази, що не підтверджують обставини неприйняття спадщини.

Крім того, в порушення положень ст.13 ЦПК, суд розглянув справу не із заявлених прокурором підстав.

Так, обгрунтовуючи свої вимоги, прокурор посилався на положення Цивільного Кодексу в редакції 2004 року. Проте, цей закон спірних правовідносин не регулює, оскільки спадщина відкрилася до набрання ним чинності.

Крім того, суд не звернув уваги на заяву прокурора про часткове залишення заяви без розгляду та помилково вважав, що прокурор уточнив свої вимоги.

Оскільки процесуальне рішення з приводу залишення заяви без розгляду судом не ухвалено, то апеляційний суд виходить із того, що судом розглядалась заява в початковій редакції.

Отже, справу вирішено без участі ОСОБА_3 та ухвалено судове рішення, яким зачіпаються його права та інтереси щодо спірного спадкового майна, та судом неправильно застосовані порушено норми матеріального і процесуального права, що в силу ст.376 ЦПК є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення із постановленням нового - про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 жовтня 2013 року скасувати, ухваливши нове.

Відмовити у задоволенні заяви Новоград-Волинського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Великомолодьківської сільської ради Новоград-Волинського району про визнання спадщини відумерлою.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 15.11.2018 року.