Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 761/16307/16-ц

провадження № 61-9797св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Київська міська рада,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року у складі суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради про збільшення частки у праві спільної часткової власності та визнання права власності на частку домоволодіння.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі договорів міни від 19 вересня 1996 року набув право власності на 25/100 частин будинку АДРЕСА_1. У період 2005-2006 років ним, згідно проектної документації, здійснено будівельно-монтажні роботи щодо реконструкції вказаної частини будинку, унаслідок чого загальна площа житлового будинку збільшилася з 190,5 кв. м до 332,5 кв. м, й відповідно його частка в домоволодінні становить 65/100 частин.

Посилаючись на неможливість отримання свідоцтва про право власності на 65/100 частин жилого будинку через втрату чинності Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 923 від 08 жовтня 2008 року, ОСОБА_4 просив збільшити належну йому частку у праві спільної часткової власності на жилий будинок АДРЕСА_1 з 25/100 на 65/100 та визнати за ним право власності на 65/100 часток цього будинку.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року позов задоволено. Збільшено належну ОСОБА_4 частку у праві спільної часткової власності з 25/100 до 65/100 частки на жилий будинок АДРЕСА_1. Визнано право власності за ОСОБА_4 на 65/100 частки жилого будинку АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Позивач не може отримати свідоцтво про право власності на 65/100 частки жилого будинку, у зв'язку з тим, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 923 від 08 жовтня 2008 року нормативний акт «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», яким встановлювався механізм введення в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, втратив чинність.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до неналежного відповідача - Київської міської ради, яка прав та законних інтересів позивача не порушувала. Належним відповідачем у справі має бути співвласник спільної часткової власності - ОСОБА_5 Позивачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження законності вчинення дій щодо збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, так як надання дозволу на розробку проектної документації на будівництво надбудови у жилому будинку, не є належним доказом виконання позивачем даного розпорядження та дотримання норм матеріального права при здійсненні будівельних робіт. За відсутності доказів того, що реєстраційними органами позивачу відмовлено у реєстрації права власності на збільшену частку в жилому будинку, суд не може здійснювати повноваження таких органів. Доводи ОСОБА_4 про неможливість отримання свідоцтва про право власності на 65/100 частки жилого будинку через втрату чинності Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 923 від 08 жовтня 2008 року, є безпідставними, оскільки на час розгляду справи законодавчо визначено такий порядок, а саме Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року.

19 лютого 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову, або за необхідності направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок суду апеляційної інстанції про звернення з позовом до неналежного відповідача та незалучення в якості відповідача співвласника жилого будинку ОСОБА_5 є помилковим, оскільки ОСОБА_5 не зазначав у чому саме полягає порушення його прав як співвласника домоволодіння та не заявляв клопотань щодо заміни позивача або залучення його як співвідповідача.

Ухвалою судді Верховного Суду від 01 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Сторони у справі не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Установлено, що позивач ОСОБА_4 на підставі договорів міни від 19 вересня 1996 року набув право власності на 9/100 та 16/100, загалом 25/100 частки жилого будинку АДРЕСА_1. Іншим співвласником вказаного будинку є ОСОБА_5, який згідно договорів міни від 05 листопада 2015 року та 19 листопада 2015 року набув право власності на 37/300 та 149/300 частки домоволодіння.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2000 року, задоволено позов ОСОБА_4, здійснено поділ жилого будинку АДРЕСА_1, виділено та визнано право власності за ОСОБА_4 на жилу кімнату 1-2 площею 14,9 кв. м, жилу кімнату 1-3 площею 33,2 кв. м, кухню 1-1 площею 9,5 кв. м, тамбур 1 площею 1,8 кв. м, коридор «П» площею 13,8 кв. м, вбиральню 1-4 площею 1,4 кв. м.

Дій щодо виділення належної йому частки та припинення права спільної часткової власності ОСОБА_4 не вчинялося.

Отримавши дозвіл на розробку проектної документації на реконструкцію будинку АДРЕСА_1, погодивши робочий проект та отримавши позитивний висновок щодо відповідності робочого проекту перепланування та реконструкції чинній нормативній базі, ОСОБА_4 у 2005-2006 роках здійснив будівельно-монтажні роботи щодо реконструкції частини вказаного будинку, унаслідок чого збільшилася площа належної йому на праві власності частки в домоволодінні.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Згідно частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Матеріали даної справи не містять доказів введення об'єкту нерухомого майна, після реконструкції та збільшення загальної площі, в експлуатацію у встановленому порядку, а також відомостей щодо відмови позивачу у реєстрації права власності на збільшену частку в домоволодінні.

З огляду на викладене, обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про звернення ОСОБА_4 до суду із позовом до неналежного відповідача, а саме Київської міської ради, якою права та законні інтереси останнього порушені не були та незалучення до участі у справі в якості належного відповідача ОСОБА_5, який є співвласником жилого будинку АДРЕСА_1, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Апеляційним судом надано належну оцінку доводам позивача щодо неможливості отримання свідоцтва про право власності на 65/100 частки жилого будинку через втрату чинності Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 923 від 08 жовтня 2008 року, які визнані безпідставними, через наявність законодавчо визначеного Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року. При цьому вірно зазначено, що суд не може здійснювати повноваження реєстраційних органів, за відсутності його рішення на відповідне звернення.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Доводи касаційної скарги про помилковість висновку апеляційного суду щодо неналежного відповідача не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом апеляційної інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, оскільки висновків суду не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04)

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
Г.І. Усик