Справа № 310/3025/17
РІШЕННЯ

Іменем України

11 травня 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого: судді - Черткової Н.І.,

за участю секретаря судового засідання - Димової Л.В.,

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою, припинення права спільної часткової власності, поділ у натурі нерухомого майна та про визнання права власності на цілий об»єкт нерухомості та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні двором загального користування,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою, припинення права спільної часткової власності, поділ у натурі нерухомого майна та про визнання права власності на цілий об»єкт нерухомості. Після висновку №142/11-17 від 23.11.2017 р. судової будівельно-технічної експертизи позивачем були уточнені позовні вимоги.

Позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить 1/2 частина домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1. Власником іншої 1/2 частини домоволодіння є ОСОБА_3 Домоволодіння АДРЕСА_1 знаходиться на земельній ділянці, яка неприватизована та належить до земель міської ради.

Позивач вказав, що вказана земельна ділянка була передана у постійне користування для обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

До складу 1/2 частки домоволодіння по АДРЕСА_1, які належать ОСОБА_1 на праві власності входить частина будинку літ. «А», до складу якого входять: кімната 1-2, площею 16,4 кв.м, кухня 1-5, площею 11,6 кв.м., сіни 1-6, площею 7,4 кв.м.; сіни літ. «а», гараж літ. «Е», альтанка літ. «И», альтанка літ. «В», туалет літ. «Ж» та душ літ. «К», ворота № 2, паркан № 1, паркан № 3, частина паркану № 1, замощення І.

Позивач вказав, що наявність спільної сумісної власності не дає можливості у повному обсязі розпоряджатися власністю, яка належить йому на праві приватної власності, без узгодження з іншим співвласником на проведення будівництва, покращення майна, купівлі-продажу, заставлення або з інших питань. Тому позивач - ОСОБА_1 прохав суд визначити порядок користування земельною ділянкою, припинити право спільної часткової власності, поділити у натурі нерухоме майна та визнати за ним право власності на цілий об»єкт нерухомості.

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні двором загального користування. В позові вказала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.12.1995 р. у спадковій справі №386 за 1995 рік вона отримала після смерті її батька - ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, Ѕ частину житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці розміром 487,0 кв. м.

Рішенням Бердянського міського народного суду Запорізької області від 16.11.1987 р. у справі №2-993/87 визначено порядок користування по АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за фактичним використанням, при якому ОСОБА_1 виділено земельну ділянку площею 219,0 кв.м., у тому числі під будівлями 77,6 кв.м., під городом 119,9 кв.м., під двором загального користування 44,20 кв.м; ОСОБА_5 виділено земельну ділянку, площею 273,5 кв.м., у тому числі під будівлями 52,21 кв.м., під городом 199,19 кв.м., під двором загального користування 44,20 кв.м. Протягом тривалого часу після отримання ОСОБА_3 спадщини, вони з сусідом ОСОБА_1 користувалися спільною земельною ділянкою відповідно до затвердженої рішенням суду схеми поділу домоволодіння. Проте, декілька місяців тому відповідач встановив паркан у дворі загального користування таким чином, що ОСОБА_3 не має змоги користуватися загальним виходом з домоволодіння та вимушена виходити на вулицю через домоволодіння сусідки.

З даного питання позивач зверталася до виконавчого комітету Бердянської міської ради, проте, відповідач відмовився виходити з будинку, коли прибула комісія з вирішення спірного питання користування майном. Позивач вказав, що ОСОБА_1 всупереч затвердженої вищевказаним рішенням суду схеми поділу домоволодіння самовільно, без погодження зі нею встановив паркан, позбавивши її можливості користуватися своєю частиною земельної ділянки відповідно до рішення суду від 16.11.1987 р.

Таким чином, ОСОБА_3 прохала суд зобов'язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні двором загального користування по АДРЕСА_1 шляхом знесення паркану.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі,надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, проти задоволення позовної заяви ОСОБА_3 заперечували у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнали у повному обсязі, вимоги, викладені у своїй позовній заяві підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов ОСОБА_1 таким, що не підлягає задоволенню, позов ОСОБА_3 підлягаючим задоволенню з огляду на таке.

Згідно договору купівлі-продажу від 12.10.1978 р., посвідченого державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Мягченко С.Г. ОСОБА_1 на праві власності належить 1/2 частина домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1.

Згідно технічного паспорта, реєстровий номер № 7252, інвентаризаційна справа № 8878 Ѕ частина домоволодіння, яка належить ОСОБА_1 складається з частини жилого будинку літ. «А» до складу якого входять: кімната 1-2 площею 16,4 кв.м, кухні 1-5 площею 11,6 кв.м., сіней 1-6 площею 7,4 кв.м.; сіней літ. «а», гаражу літ. «Е,» , альтанки літ. «И» , альтанки літ. «В», туалету літ. «Ж» та душу літ. «К», воріт № 2, паркану № 1., паркану № 3, частини паркану № 1, замощення І.

Встановлено, що інша 1/2 частина вказаного домоволодіння належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.12.1995 року, яке вона отримала після смерті її батька - ОСОБА_5. яки помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

З»ясовано, що домоволодіння АДРЕСА_1 знаходиться на земельній ділянці, яка неприватизована та належить до земель комунальної власності.

Встановлено, що рішенням виконкому Бердянської міської ради народних депутатів № 240 від 06.07.1977 року земельна ділянка передана у постійне користування для обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Встановлено, що земельна ділянка на даний час не приватизована, але між сторонами встановлений порядок користування земельною ділянкою.

Відповідно до рішення Бердянського міського народного суду Запорізької області від 16.11.1987 у справі №2-993/87 визначено порядок користування по АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_1 і ОСОБА_5 за фактичним використанням, при якому ОСОБА_1 виділено земельну ділянку площею 219,0 кв.м., у тому числі під будівлями 77,6 кв. м., під городом 119,9 кв.м., під двором загального користування 44,20 кв.м.; ОСОБА_5 виділено земельну ділянку площею 273,5 кв.м., у тому числі під будівлями 52,21 кв.м., під городом 199,19 кв.м., під двором загального користування 44,20 кв.м.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 142/11-17 від 23.11.2017 року експерт зазначив, що є можливим з технічної точки зору виділити в натурі належну ОСОБА_1 Ѕ частку домоволодіння АДРЕСА_1, але вважає неможливим виділити ОСОБА_1 частку майна, яка йому може бути виділена з технічної точки зору в окремий об"єкт нерухомості.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до положень ст.ст. 355, 358 ЦК України майно може належати на праві спільної часткової власності.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тією частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» виходячи з того, що порядок користування спірною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст.88 Земельного кодексу України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на житловий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою.

Частиною 1 ст.364 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Частиною 3 ст. 364 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації

Згідно з п.7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може буде виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з виділенням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле

За положеннями ст. 86 Земельного кодексу України земельна ділянка може знаходитися у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної сумісної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Статтею 88 Земельного кодексу України встановлено, що учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки, як окремо так і з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Згідно п. 1.7 Розділу І Методичних рекомендацій щодо порядку державної реєстрації речових прав у раз поділу або виділу частки з об»єкта нерухомого майна та об»єднання об»єктів нерухомого майна, схвалених колегією Державної реєстраційної служби України 11.12.2012 року (Протокол № 3), за результатами проведеного аналізу законодавства, яким врегульовано відносини, пов'язані з виділом у натурі частки та поділом нерухомого майна, що належить особами на праві спільної власності, відмінністю між таким виділом та поділом є те, що поділ нерухомого майна супроводжується припиненням права спільної власності. Водночас, при виділі частки з майна, що є у спільній власності, право спільної власності припиняється лише для співвласника, який здійснив такий виділ, крім випадків наявності лише двох співвласників на спільне майно.

Зробивши системний аналіз вищезазначених положень законодавства, яке регулює правовідносини, які склалися між сторонами, взявши до уваги висновок, судової будівель-технічної експертизи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про виділ позивачу у натурі належної йому Ѕ частки будинку і припинення права спільної часткової власності на домоволодіння є необґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Також не підлягають задоволенню і позовні вимоги про визначення порядку користування земельною ділянкою між сторонами, оскільки він вже був встановлений судовим рішенням і до нового власника, яким є - ОСОБА_3 перейшло право користування земельною ділянкою відповідно до порядку , встановленого між ОСОБА_1 і попереднім власником.

Судом встановлено, що відповідачем - ОСОБА_1 на дворі загального користування з ОСОБА_3 він встановив паркан, цю обставину не заперечував і сам відповідач в ході судового розгляду.

Ця обставина також підтверджується письмовими доказами, наданими судові: актом встановлення меж, встановлення межових знаків та передачі ділянки в натурі від 04.05.1959 року, також судом була оглянута інвентарна справа будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Судом з»ясований факт, що паркан який встановлений відповідачем чинить перешкоди ОСОБА_3 в користуванні нею частиною земельної ділянки, яка була виділена в користування її батьку відповідно до рішення суду , якою вона продовжувала користуватися на протязі тривалого часу та користування своєю часткою житлового будинку.

Згідно із положеннями ч.1 ст. 103 ЗК України зазначено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей ( затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Відповідно до приписів ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Всупереч ст.81 ЦПК України відповідачем не надано доказів в спростування встановлених судом обставин.

Суд, оцінивши всі докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і як слід підлягають задоволенню.

На підставі ст.ст. 319, 364, 367, 377, 391 ЦК України та керуючись ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою, припинення права спільної часткової власності, поділ у натурі нерухомого майна та про визнання права власності на цілий об»єкт нерухомості, відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні двором загального користування, задовольнити повністю.

Зобов»язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні двором загального користування по АДРЕСА_1 шляхом знесення паркану.

Стягнути з ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок гривень), 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Я кщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 ЦПК України рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу. Якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України

Повний текст рішення суду складено 18 травня 2018 року.

Суддя