АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2018 року

м. Харків

справа № 629/2825/17

провадження № 22ц/790/2297/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Піддубного Р.М., Сащенка І.С.,

імя (найменування) сторін:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 січня 2018 року в складі судді Ткаченко О.А.,

у с т а н о в и в:

У серпні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») в особі свого представника Сафіра Федіра Олеговича звернулося у суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 28 липня 2009 року укладено Кредитний договір б/н, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_2 кредит в розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому був збільшений до 4200 грн. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складають між ним та банком Договір.

У звязку з порушенням ОСОБА_2 зобовязань за Кредитним договором станом на 19 липня 2017 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 11 966,94 грн., з яких: тіло кредиту - 2179,14 грн.; нараховані проценти за користування кредитом - 2301,24 грн.; пеня 6440,52 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн.; штраф (процента складова) - 546,04 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, посилаючись на його безпідставність. Зокрема зазначав, що заява про отримання кредиту ним була підписана 28 липня 2007 року, згідно якої він отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок, а не 28 липня 2009 року, як зазначає представник позивача у позові. Надані розрахунки заборгованості не є підтвердженням існування боргу, оскільки вони не є первинними обліковими бухгалтерськими документами, не відповідають вимогам Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Кредитна картка з 2013 року по 2015 року була заблокована і він сплачував наявну в нього заборгованість. В березні 2014 року, у той час коли картка була заблокована, невідомою особою з неї, в банкоматі, розташованому у м. Харкові, було знято 700 грн., при цьому картка знаходилась у нього. З приводу крадіжки коштів з картки він звернувся із заявою до правоохоронних органів.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 січня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Кредитним договором б/н в розмірі 11 966,94 грн., яка складається: 2179,14 грн. заборгованість за кредитом; 2301,24 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; 6440,52 - заборгованість за пенею; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; 546,04 грн. - штраф (процентна складова) та судовий збір в розмірі 1600 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що своїм підписом відповідач підтвердив згоду на те, що підписана Анкета заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складають між ним та банком Договір. Отже укладення Кредитного договору між сторонами відбулося на підставі статті 634 ЦК України шляхом приєднання відповідачем до запропонованих банком умов та тарифів. У звязку з невиконанням відповідачем взятих за Кредитним договором зобовязань, наявна заборгованість підлягає стягненню на користь банку в судовому порядку.

26 лютого 2018 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі та стягнути на його користь судовий збір за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заява про отримання кредиту ним була підписана 28 липня 2007 року. Згідно із заявою він отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок, а не 28 липня 2009 року, як зазначає представник позивача у позові. Надані розрахунки заборгованості не можуть підтвердити існування боргу, оскільки вони не є первинними обліковими бухгалтерськими документами, не відповідають вимогам Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Він не ознайомлювався з «Умовами та правилами надання банківських послуг»; ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що відповідно до пункту 2.1.1.2.1 «Умов та правил надання банківських послуг» для надання послуг Банк видає Клієнту картку. Її тип визначено в Договорі, частиною якого є Анкета заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк». Дата отримання ОСОБА_2 картки «Універсальна» є 28 липня 2009 року, про що зазначено в заяві. Отже, ПАТ КБ «ПриватБанк» вірно зазначив дату укладення Договору саме 28 липня 2009 року.

Підстави для застосування строку позовної давності до правовідносин, що виникли між сторонами, відсутні, оскільки останнє погашення заборгованості відповідачем здійснено 09 червня 2016 року, що підтверджується наданим ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунком заборгованості.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що 28 липня 2009 року укладено Кредитний договір б/н, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_2 кредит в розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому був збільшений до 4200 грн.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Анкета - заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складають між ним та банком Договір; підтвердив, що ознайомлений і згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, що підтверджується особистим підписом відповідача у Анкеті заяві (а. с. 9).

Проти того, що в Анкеті заяві міститься саме підпис ОСОБА_2 останній не заперечував.

28 липня 2009 року відповідач отримав картку «Універсальна», що підтверджується знімком екрану від 28 липня 2009 року з програмного комплексу Банку ЄКБ (єдина клієнтська база).

Відповідно до Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» ОСОБА_2 був ознайомлений з пільговим періодом нарахування процентів, валютою картрахунку, розміром і строком внесення щомісячних платежів, порядком нарахування і розміром пені за несвоєчасне погашення заборгованості, розміром штрафів при порушенні строків платежів.

З вказаною Довідкою відповідач був ознайомлений 28 липня 2009 року, що підтверджується його підписом (а. с. 10).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості (стаття 627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

При укладанні вказаного Кредитного договору сторони керувались частиною 1 статті 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно із статтями 526, 527, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином належними сторонами в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частинами 1, 2 статті 598 ЦК України визначені підстави припинення зобовязання, а саме: зобовязання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Пред'являючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» вказав, що ОСОБА_2 зобовязань за Кредитним договором не виконав, у звязку з чим, станом на 19 липня 2017 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 11966,94 грн., з яких: тіло кредиту - 2179,14 грн.; нараховані проценти за користування кредитом - 2301,24 грн.; пеня 6440,52 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн.; штраф (процента складова) - 546,04 грн.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за Кредитним договором у звязку з неналежним виконанням його умов. Однак з висновком суду щодо визначення розміру заборгованості погодитися не можна.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Саме такі правові позиції містяться в постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, які відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України були обовязковими для судів на час ухвалення судового рішення.

Отже, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача фіксованої частини та процентної складової штрафу, що зазначені у розрахунку, як складові заборгованості, не ґрунтуються на законі, тому задоволенню не підлягають.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не застосовано строк позовної давності не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульоване із застосуванням слова «лише» (синонім «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави стверджувати, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі суд не застосовує позовної давності.

Тобто цією нормою встановлено субєктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачено випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у звязку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, положення про позовну давність є диспозитивними, а не імперативними в застосуванні.

Отже, без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Тому суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості ОСОБА_2 за Кредитним договором б/н від 28 липня 2009 року останнє погашення заборгованості відбулося 09 червня 2016 року в розмірі 64 грн. 43 коп. (а. с. 7). Позов предявлено 14 серпня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено наявності у відповідача заборгованості є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Згідно з Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (далі - Положення) операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи, які мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Первинний документ - документ, який містить відомості про операцію та підтверджує її здійснення (пункти 4.1 4.3 Положення).

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року за № 578/5.

Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Інформація про стан особових рахунків клієнтів може надаватись їх власникам, уповноваженими власниками рахунків особам та державним органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України (пункти 5.6, 5.8 Положення).

На підтвердження наявності у відповідача заборгованості перед банком, останній надав суду виписку по рахунку.

Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В пункті 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснено, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.

ПАТ КБ «ПриватБанк» при зверненні до суду першої інстанції сплатив судовий збір в розмірі 1600 грн., що документально підтверджено платіжним дорученням № PROM9B4LCE від 29 липня 2017 року (а. с. 1).

ОСОБА_2 при зверненні до суду апеляційної інстанції сплатив судовий збір в розмірі 2400 грн., що документально підтверджено платіжним дорученням № 0.0.972337048.1 від 23 лютого 2018 року (а. с. 128).

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1467 грн. 89 коп. (11 966 грн. 94 коп. - заявлені позивачем вимоги : 10 920 грн. 90 коп. - задоволені позовні вимоги = 1,09 частина задоволених вимог; 1600 грн. : 1,09 = 1 467 грн. 89 коп.).

З ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 209 грн. 79 коп. (11 966 грн. 94 коп. - заявлені позивачем вимоги : 1046 грн. 04 коп. вимоги, у задоволенні яких позивачеві відмовлено = 11,44 частина вимог, в задоволенні яких відмовлено; 2400 грн. : 11,44 = 209 грн. 79 коп.).

Однак, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобовязати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обовязку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина 10 статті 141 ЦПК України).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

На підставі вказаного, з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 258 грн. 10 коп. (1 467 грн. 89 коп. 209 грн. 79 коп. = 1 258 грн. 10 коп.).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 січня 2018 року змінити в частині стягнення штрафів та судового збору.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення штрафу (процентної складової) та штрафу (фіксованої частини) відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 1 258 грн. 10 коп. (одна тисяча двісті пятдесят вісім грн. 10 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 18 травня 2018 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Р.М. Піддубний

І.С. Сащенко