Постанова

Іменем України

17 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 341/2717/13-ц

провадження № 61-24422св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідачі: Вікторівська сільська рада Галицького району Івано-Франківської області, ОСОБА_5 (позивач за зустрічним позовом),

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 27 березня

2017 року у складі судді Мула О. Д. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 червня 2017 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Беркій О. Ю., Горблянського Я. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Вікторівської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, ОСОБА_5 про визначення додаткового строку на прийняття спадщини.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба - ОСОБА_6 23 листопада 2000 року виконавчим комітетом Вікторівської сільської ради було посвідчено заповіт, яким все своє майно баба заповідала йому. Цей заповіт не змінювався і не скасовувався. Після смерті баби відкрилась спадщина на все належне за заповітом майно.

ОСОБА_4 мав бажання оформити свої спадкові права, однак перешкодою є те, що вчасно не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця. Це сталося тому, що він певний час хворів, є людиною пенсійного віку, стан здоров'я є незадовільним, та потребує постійного обстеження та лікування.

ОСОБА_4 просив суд визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини, що відкрилась після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 терміном на 3 місяці з дня набрання рішенням законної сили.

Справа розглядалася судами неодноразово.

У березні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5 є дочкою покійної ОСОБА_6 та матір'ю ОСОБА_4, а відтак спадкоємцем першої черги за законом.

ОСОБА_5 все життя проживала разом із своєю матір'ю в одному будинку у селі Вікторів, разом вели спільне господарство. В похилому віці мати за станом здоров'я була лежачою і ОСОБА_5 одна здійснювала за нею догляд, а після смерті поховала за місцевими звичаями.

За життя матері ОСОБА_5 разом із чоловіком ОСОБА_7 на підставі рішення Вікторівської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області від 27 червня 1967 року здійснили будівництво нового будинку і споруд на земельній ділянці на місці старого будинку, де вони проживали разом із матір'ю.

У 2002 році, у зв'язку із смертю чоловіка завершений будівництвом будинок із господарськими спорудами оформлений на ОСОБА_5 згідно із свідоцтвом про право власності від 13 жовтня 2004 року із присвоєнням адреси - АДРЕСА_1.

Враховуючи, що на момент смерті ОСОБА_5 спільно проживала із спадкодавцем, вона просила суд встановити факт постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_6 на час відкриття спадщини на день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 15 липня 2016 року зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини об'єднано в одне провадження з позовними вимогами

ОСОБА_4 до Вікторівської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, ОСОБА_5 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від

27 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Вікторівської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, ОСОБА_5 про визначення додаткового строку на прийняття спадщини відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_5 із спадкодавцем ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на час відкриття спадщини в селі Вікторів Галицького району Івано-Франківської області.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що вказані позивачем причини пропуску строку на прийняття спадщини не можна вважати поважними в розумінні положень частини третьої статті 1272 ЦК України, оскільки періоди лікування ОСОБА_4 у 2009 році, 2010 році, 2015 році були нетривалими, а визнання у 2010 році інвалідом ІІІ групи не є об'єктивною обставиною, яка перешкоджала своєчасно звернутись із заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5, суд взяв до уваги свідчення допитаних у судовому засіданні свідків, які підтвердили факт спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на момент смерті останньої; оглянуті у судовому засіданні погосподарські книги; пояснення представника Вікторівської сільської ради з приводу обставин спільного проживання дочки з матір'ю та нумерації будинку № 133, в якому разом проживали ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та довідки сільської ради.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 27 березня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

25 червня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 27 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 червня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити, в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій врахували тільки пояснення та взяли до уваги докази ОСОБА_5 при цьому не взяли до уваги надані ОСОБА_4 докази та не врахували його пояснення.

У серпні 2017 року Вікторівська сільська рада Галицького району Івано-Франківської області через засоби поштового зв'язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 27 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від

09 червня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Відповідно до статі 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Згідно статті 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Як визначено статтею 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Водночас статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 24 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, при розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів встановили наявність підстав для встановлення факту спільного проживання ОСОБА_5 та спадкодавця ОСОБА_6 на час її смерті, дійшли правильного висновку про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 Доводи ОСОБА_5 підтверджено належними та допустимими доказами наявними в матеріалах справи, зокрема: даними погосподарських книг, оглянутих та проаналізованих судом першої інстанції та апеляційної інстанцій, даних довідок сільської ради, показами свідків.

Разом з цим, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки судами встановлено, що позивачем пропущено встановлений статтею 1270 ЦК України шестимісячний строк без поважних причин. Доказів, які б спростовували даний висновок заявником не надано.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Наведені заявником доводи зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 27 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від

09 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська