ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 листопада 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/1243/18

Головуючий у першій інстанції - Бараненко С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/228/18

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Вінгаль В.М.,

суддів: Губар В.С., Кузюри Л.В.,

позивач: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_2,

особа, яка подала апеляційну скаргу: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 вересня 2018 року у справі за позовом Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

прізвище судді: Бараненко С. М.; час і місце ухвалення рішення: 15 год. 20 хв.; смт. Козелець,

дата складання повного тексту рішення: 11 вересня 2018 року,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_2, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 21.09.2011 року у сумі 92822,02 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.09.2011 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 2100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 31.03.2018 року виникла заборгованість у сумі 92822,02 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 1450,00 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 81076,59 грн., заборгованість за пенею та комісією 5399,14 грн., штрафи 500 грн. (фіксована частина) та 4396,29 грн. (процентна складова).

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск банком строку позовної давності з тих підстав, що протягом 2011-2013 років картка ОСОБА_2 була неодноразово перевипущена на вимогу клієнта, останній раз відповідач отримала карту НОМЕР_2 зі строком дії до 31 березня 2016 року, а з позовом банк звернувся до суду 03.04.2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3, вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, просив залишити апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, а рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 вересня 2018 року без змін.

Заслухавши голову судового засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що право на звернення до суду з даним позовом у кредитора виникло у 2013 році, до суду позивач звернувся з позовом 03.04.2018 року, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з такого.

У справі встановлено, що 21.09.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем був укладений кредитний договір шляхом підписання сторонами анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.7).

21 вересня 2011 року відповідач своїм підписом засвідчила, що ознайомлена з довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду (а.с.8).

Як свідчить довідка АТ КБ «ПриватБанк», скерована до суду апеляційної інстанції, відповідачу на підставі кредитного договору №б/н від 21.09.2011 року було видано кредитну картку №821189 з терміном дії до серпня 2015 року. У подальшому, 18.01.2013 року відповідач отримала іншу кредитну картку НОМЕР_2 з терміном дії до березня 2016 року (а.с.83).

Розрахунком заборгованості за договором б/н від 21.09.2011 року (а.с.5-6) підтверджується факт користування відповідачем кредитними коштами та часткове погашення кредиту.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, також оплачувати комісії на умовах, передбачених укладеним договором.

При порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків і комісій (п. 2.1.1.7.6).

Банк свої договірні зобовязання виконав та надав позичальнику кредитні кошти, а відповідачем умови укладеного договору щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків не виконувались.

За розрахунком банку станом на 31.03.2018 року утворилась заборгованість, яка становить 92822,02 грн., з яких: заборгованість за кредитом 1450,00 грн., заборгованість за процентами 81076,59 грн., комісія 5399,14 грн., та 4896,29 грн. заборгованість по судовим штрафам (а.с.5-6).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється у три роки (ст.257 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

В своїй постанові від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, предметом якої був спір за позовом банківської установи про стягнення заборгованості за кредитним договором, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 червня 2018 року у справі №686/6697/16-ц.

За матеріалами справи, останній платіж по погашенню заборгованості здійснено відповідачем 01.08.2013 року. Строк дії кредитної картки НОМЕР_2 встановлений до 03/2016 року. Під час розгляду справи у суді першої інстанції представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 подав заяву про застосування строків позовної давності.

Виходячи з цього, колегія суддів вважає, що оскільки перебіг строку позовної давності порушених прав АТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахованої та несплаченої відповідачем спірної суми кредитної заборгованості почався з наступного місяця після закінчення строку дії картки з квітня 2016 року, а банк звернувся до суду з позовом 08 квітня 2018 року (а.с.43), строк позовної давності щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 1450,00 грн позивачем не пропущений. Крім того, підлягають задоволенню вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по процентами за користування кредитом у сумі 81076,59 грн. Відповідачем зазначений розрахунок неспростований.

Заперечення відповідача проти приєднання до матеріалів справи доказів, поданих АТ КБ «ПриватБанк», щодо строку дії кредитної картки не заслуговують на увагу з тих підстав, що із виписки по рахунку клієнта ОСОБА_2 за період з 21.09.2011 року по 30.04.2018 року вбачається отримання останньою 21.09.2011 року, а згодом 18.01.2013 року іншої кредитної картки (а.с.62), проте перевіряючи доводи позовної заяви суд першої інстанції не з'ясував строку дії останньої картки відповідача. Питання щодо застосування строку позовної давності відповідно до ст.256 ЦК України, ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України, ч.4 ст.267 ЦК України, з урахуванням зазначених вище обставин, належним чином районним судом не з'ясовано. Згідно зі ст.2 ЦПК України суд зобов'язаний встановити під час вирішення спору обставини, що мають значення для справи, надати їм юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунків.

Разом із тим, апеляційний суд вважає необґрунтованими вимоги позову про необхідність стягнення на користь позивача заборгованості за пенею і комісією та штрафів (фіксовану частину та процентну складову).

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до приписів ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Вказане відповідає правовій позиції, що висловлена Верховним Судом України 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

За змістом пункту 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт зобов'язаний, в тому числі, оплачувати комісію на умовах, передбачених даним договором.

Позивачем суду не доведено, за які банківські послуги підлягає стягненню комісія та не доведено, чи надавались відповідачеві такі послуги.

Як вбачається із умов укладеного між сторонами кредитного договору, при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків і комісій (п. 2.1.1.7.6 Правил).

У даному випадку штрафи визначені як у твердій сумі, так і у процентному розмірі від суми невиконаного зобов'язання, при цьому їх розмір та нарахування не залежить від терміну прострочення на відміну від такого виду неустойки як пеня (ч.3 ст.549 ЦК України).

Звернення позивача до суду 08 квітня 2018 року з вимогами про стягнення штрафів (фіксована частина) в сумі 500 грн та штрафу (процентна складова) у сумі 4396,29 грн. мало місце поза межами річного строку спеціальної позовної давності з огляду на те, що строк обчислюється з моменту виникнення у позивача права на їх стягнення (з вересня 2013 року), тобто на 31 день з моменту порушення ОСОБА_2 умов кредитного договору.

Таким чином, апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» належить задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості за кредитним договором №б/н від 21 вересня 2011 року у сумі 82526 грн. 59 коп., яка складається з 1450,00 грн. заборгованості за тілом кредиту та 81076,59 грн. за процентами за користування кредитом.

У задоволенні решти позову необхідно відмовити з вищезазначених підстав.

Частиною 1 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і частково задовольняє позов, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат, понесених позивачем, пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 3916,04 грн. у рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 382, 383, 384, 389-391 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 вересня 2018 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д) 82526 (вісімдесят дві тисячі п'ятсот двадцять шість) грн. 59 коп. заборгованості за кредитним договором №б/н від 21 вересня 2011 року.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д) судовий збір в сумі 3916 (три тисячі дев'ятсот шістнадцять) грн 04 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає

Голова судового засідання

Судді