Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 335/11145/15-ц

провадження № 61-7804св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6,

представники ОСОБА_5: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_4,

заінтересована особа - Орджонікідзевський районний у м. Запоріжжі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2017 року у складі судді Шалагінової А. В. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 18 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Крилової О. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_9, після смерті якого залишилася спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею

49,8 кв. м. Вона у встановлений законом строк подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Крім неї спадкоємцями першої черги після смерті батька є ОСОБА_10, мати померлого, яка відмовилась від своєї частки у спадщині на її користь, та дружина померлого ОСОБА_5

29 травня 2014 року державним нотаріусом Третьої запорізької державної нотаріальної контори їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на будинок, які знаходяться у відповідача.

Ураховуючи викладене, просила суд визнати за нею право власності

на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_9

У січні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину житлового будинку.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що у період з 09 червня 2006 року по 17 лютого 2009 року вона перебувала у зареєстрованому шлюб з

ОСОБА_9 Після розірвання шлюбу вони продовжили проживати однією сім'єю.

08 квітня 2011 року вона із ОСОБА_9 вдруге зареєструвала шлюб. Зазначала, що у фактичних шлюбних відносинах вони перебували з січня

1999 року.

23 жовтня 1999 року ОСОБА_9 купив будинок АДРЕСА_1, на час придбання якого останній формально перебував в іншому шлюбі.

Мировою угодою, затвердженою 20 квітня 2011 року Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, право власності на спірний будинок було визнано за ОСОБА_9

Вважала, що після придбання будинку його вартість істотно збільшилася за рахунок спільних та її особистих грошових затрат, вкладених у покращення будинку. Так, за період з 2006 року та до часу смерті ОСОБА_9 було придбано будівельні матеріали, виконано монтажні та капітальні роботи спірного будинку.

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_9; визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного будинку; визнати за нею право власності на 1/6 частину будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9

Крім того, у липні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду із заявою про встановлення факту проживання її та ОСОБА_9 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з лютого 2009 року по квітень 2011 року, посилаючись на те, що розірвання шлюбу мало формальний характер та фактично вони з цього часу до повторної реєстрації шлюбу проживали однією сім'єю, мали спільний бюджет та вели спільне господарство.

Ухвалами Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня

2016 року та 28 липня 2016 року вказані справи були об'єднані в одне провадження.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня

2017 року, з урахуванням ухвали Орджонікідзевського районного суду

м. Запоріжжя від 09 червня 2017 року про виправлення описки, позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково. Встановлено факт сумісного проживання однією сім'єю ОСОБА_5 та ОСОБА_9 без реєстрації шлюбу у період з лютого 2009 року по квітень 2011 року.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що факт сумісного проживання однією сім'ю ОСОБА_5 та ОСОБА_9 без реєстрації шлюбу у період з лютого 2009 року по квітень 2011 року підтверджено належними та допустимими доказами. Надані позивачем за зустрічним позовом документи про придбання будівельних матеріалів самі по собі не доводять використання цих матеріалів для ремонту будинку АДРЕСА_1, внаслідок яких істотно збільшилась його вартість. Відомості про доходи ОСОБА_5, про доходи ОСОБА_9, документи про продаж квартири та про позику також не підтверджують використання коштів безпосередньо на ремонт будинку, що призвело до істотного збільшення його вартості у спірний період. Не надано доказів, з яких можливо було б встановити вартість та стан будинку на 2006 рік до його ремонту. Також ОСОБА_5 не скористалась правом призначення у справі будівельно-технічної експертизи з метою встановлення розміру вартості майна до ремонту та після проведення ремонту та для встановлення істотності збільшення вартості житлового будинку у зазначений період часу, при проведенні якої експертами могли б бути досліджені надані позивачем документи про придбання будівельних матеріалів та про виконання робіт та підтверджено, чи були ці будівельні матеріали та роботи використані саме для проведення ремонтних робіт у будинку.

Крім того, згідно із зазначеним ОСОБА_5 переліком будівельних робіт протягом 2006-2013 років у спірному будинку були виконані капітальні роботи, зокрема, здійснено прибудову, облаштовані балкони, капітальні каналізаційні роботи, реконструкцію системи опалення, тобто були вчинені роботи, внаслідок яких могла збільшитися площа будинку. Однак, суду не надано доказів звернення ОСОБА_5 (або ОСОБА_9 за життя) до органів місцевого самоврядування з приводу прийняття закінчених робіт в експлуатацію та/або отримання будь-яких дозволів, проектів на проведення таких робіт, а тому результати цих робіт можуть мати ознаки самочинного будівництва. Зазначаючи про незавершеність будівельних робіт, ОСОБА_5 не визначила правовою підставою своїх позовних вимог про визнання права власності статтю 376 ЦК України. Більше того, за умови незавершеності будівництва, взагалі неможливо стверджувати про істотне збільшення вартості в цілому будинку як незавершеного об'єкта, оскільки в такому разі спір буде стосуватися прав на будівельні матеріали та результати робіт. До того ж, посилання відповідача не були обґрунтовані технічною документацією на будинок, з якої можливо було б встановити наявність відповідних істотних змін у стані будинку протягом 2006-2013 років.

Позивач ОСОБА_4 звернулась до державного нотаріуса з метою оформлення спадщини. Однак, за відсутності умов для одержання у державного нотаріуса свідоцтва про право на спадщину (відсутність оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно), внаслідок чого їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку із чим ОСОБА_4 позбавлена можливості оформити свої спадкові права.

Оскільки у позивача ОСОБА_4 відсутній інший, крім судового, шлях для відновлення свого порушеного права, а тому за нею визнано право власності на 2/3 частини будинку АДРЕСА_1.

При цьому, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на 1/6 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом задоволенню не підлягають, оскільки, вони є похідними від позовних вимог про визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину будинку та оригінал правовстановлюючого документа на будинок знаходиться у ОСОБА_5, який вона не подавала до нотаріальної контори. Також їй не було нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відтак, у неї відсутні перешкоди для самостійного звернення до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 18 жовтня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_6, та ОСОБА_5 відхилені. Рішення Орджонікідзевського районного суду

м. Запоріжжя від 05 травня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Крім того, районним судом зроблені вірні висновки відносно того, що надані позивачем за зустрічним позовом документи про придбання будівельних матеріалів самі по собі не доводять використанняцих матеріалів саме для ремонту будинку АДРЕСА_1, внаслідок яких істотно збільшилась його вартість. Відомості про її доходи, про доходи ОСОБА_9, документи про продаж квартири та про позику також не підтверджують використання коштів безпосередньо на ремонт будинку, що призвело до істотного збільшення його вартості у спірний період.

У касаційнійскарзі, поданій у листопаді 2017 року, ОСОБА_5,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про визнання будинку АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання за нею права власності на частину вказаного житлового будинку та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи. Посилалася на те, що суди першої та апеляційної інстанцій при ухвалені судових рішень у справі не прийняли до уваги письмові докази, які як окремо, так і в сукупності з іншими доказами підтверджують факт грошових затрат на істотне збільшення вартості

будинку АДРЕСА_1. Також зазначала, що судами не взято до уваги пояснення спеціалістів в галузі цивільного будівництва:

ОСОБА_11, ОСОБА_12, та не надано оцінку поясненням свідка ОСОБА_13, яка також є спеціалістом у галузі будівництва. Крім того, в рішенні зазначено, що вона не скористалась правом призначення у справі будівельно-технічної експертизи, тому суди попередніх інстанцій наперед встановили перевагу висновку експертизи як доказу перед іншими доказами, які містяться у матеріалах справи, зокрема поясненням свідків, спеціалістів, письмовим доказам, чим порушили вимоги статей 147, 212, 213 ЦПК України 2004 року.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом зазначеної норми особисте майно дружини, чоловіка може бути визнане об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за наявності сукупності таких умов, як істотність збільшення вартості майна, збільшення такої вартості саме за час шлюбу, а також за наявності спільних трудових чи грошових затрат обох з подружжя або затрат другого з подружжя.

Відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. При цьому на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка одного з подружжя, якому він належав, у тому числі і у випадках, коли суд відступає від начала рівності часток подружжя в спільній сумісній власності з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей або інтересів одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно із роз'ясненнями, що надані у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку, суди дійшли вірного висновку про те, що останньою не було надано належних та допустимих доказів істотного збільшення вартості будинку АДРЕСА_1 внаслідок спільних грошових затрат подружжя та затрат ОСОБА_5

у період 2006-2013 років.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 18 жовтня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В.Білоконь

Є. В.Синельников