Ухвала

Іменем України

21 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 756/13174/16-ц

провадження № 61-48564ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання договору оренди квартири, стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, вартості поточного ремонту квартири,заборгованості з орендної плати, відшкодування моральної шкоди; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди квартири,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 07 березня 2015 року між

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір найму (оренди) нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1. Предметом договору є оренда на оплатній основі строком до 24 березня 2016 року. Вказана квартира належить ОСОБА_6 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 24 березня 2005 року. Згідно умов договору відповідач повинен був сплачувати позивачеві орендну плату у розмірі 650,00 доларів США по курсу НБУ щомісячно. З червня 2015 року ОСОБА_5 припинив сплачувати орендну плату, при цьому продовжує користуватися приміщенням. На вимоги позивача щодо сплати боргу з орендної плати, ОСОБА_5 просив відстрочити орендні платежі.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд стягнути із ОСОБА_5 заборгованість зі сплати орендної плати згідно договору найму (оренди) нерухомого майна у розмірі 246 342,00 грн, вартість відновлення квартири в розмірі 7 300,90 грн, вартість вжитих житлово-комунальних та інших послуг в розмірі 6 506,75 грн, в тому числі, на користь: ПАТ «Київенерго» за опалення ? 3 246,76 грн, за спожиту електроенергію - 346,17 грн, за постачання гарячої води - 227,46 грн, ПАТ АК «Київводоканал» за централізоване постачання холодної води та водовідведення - 618,09 грн, за водовідведення гарячої води - 600,09 грн, ТОВ «ТІСА» за надання послуг з телебачення - 380,00 грн. Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 завдану моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.

ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами, відповідно до яких просив визнати недійсним з моменту укладення договір оренди квартири АДРЕСА_1, укладений 07 березня 2015 року № б/н між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та застосувати правові наслідки недійсності даного договору; стягнути з ОСОБА_4 на користь

ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Зустрічні позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_4 не є власником вказаної квартири, що підтверджується рахунками та квитанціями на сплату комунальних платежів по даній квартирі, оформленими на ОСОБА_6

У спірному договорі оренди немає жодної вказівки також і на те, що ОСОБА_4 укладає його від імені власника вказаної квартири.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення, з 07 березня 2015 року, договір оренди квартири АДРЕСА_1, укладений 07 березня

2015 року № б/н між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року залишено без змін.

18 грудня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 та визнання недійсним з моменту укладення договору оренди квартири АДРЕСА_1, укладеного 07 березня

2015 року № б/н між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що резолютивні частини оскаржуваних судових рішень суперечать висновкам у їх мотивувальних частинах. Суди, зазначаючи, що ОСОБА_4 уклав спірний договір, як представник власника квартири, на підставі довіреності у резолютивних частинах судових рішень вказують на недійсність укладеного договору саме з цих підстав. Крім того, суди мали керуватися положеннями статті 761 ЦК України, а не статті 810 ЦК України, положення якої не передбачають регулювання правовідносин щодо оренди квартири за довіреністю.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до вимог пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень з таких підстав.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції, з яким погодився в цій частині апеляційний суд, виходив з того, що

ОСОБА_4, укладаючи договір, діяв від власного імені, натомість будь-яких прав відносно майна, на яке укладався договір оренди, не мав. Тому доводи позивача ОСОБА_4, що сторони досягли всіх істотних умов не відповідає дійсності, а відтак висновки судів, що договір не відповідає вимогам закону з дня укладення є обґрунтованими.

Доводи заявника у касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій мали керуватися положеннями статті 761 ЦК України, оскільки стаття 810 ЦК не передбачає оренду квартири за довіреністю, є безпідставними і зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, що були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій.

Встановлено й це вбачається з матеріалів касаційного провадження, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року в частині, яку оскаржує заявник, прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання договору оренди квартири, стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, вартості поточного ремонту квартири,заборгованості з орендної плати, відшкодування моральної шкоди; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди квартири.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є. Червинська