Справа № 359/3010/18
Провадження № 2/359/1677/2018
РІШЕННЯ

Іменем України

18грудня 2018 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі :

головуючої судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Івченко В.І.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориспіль цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення компенсації за частку у спільній власності,-

встановив:

20 квітня 2018 року ОСОБА_3 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, яким просить стягнути на свою користь з ОСОБА_4 компенсацію ? частини автомобіля Volkswagen Passat В5 2004 року випуску чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 в розмірі 100 529 грн. 00 коп. та понесені при зверненні до суду витрати у виді судового збору.

Вимоги обгрунтовано тим, що сторони почали проживати спільно без реєстрації своїх стосунків в 2011 році, а 14 лютого 2012 року зареєстрували шлюб. Під час перебування у шлюбі у них народились двоє синів : ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За час шлюбу сторонами за спільні кошти подружжя придбано автомобіль Volkswagen Passat В5 2004 року випуску чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_2, що був зареєстрованим на ОСОБА_4.

Стосунки у подружжя розладились, у зв'язку з чим за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року шлюб між ними розірвано. Під час перебування шлюбі, але будучи у процесі розірвання шлюбу, позивачу стало відомо, що відповідач відчужив вищевказаний автомобіль без її згоди на свою маму та зареєстрував його під державним номерним знаком АІ 80 69 НЕ.

Не маючи доступу до спірного автомобіля позивач, за допомогою інтернет ресурсів визначила його вартість в розмірі 201 058 грн. 00 коп., а тому на підставі ст. 60, 70, 71 СК України просить суд стягнути з відповідача на свою користь компенсацію ? частини вказаного автомобіля в розмірі 100 529 грн. 00 коп.

В позасудовому порядку вирішити питання про поділ спільного майна чи про компенсацію його вартості сторони не змогли, а тому позивач змушена звертатись до суду з цим позовом за захистом порушених прав.

Позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі, крім того пояснила, що почала спільно проживати з ОСОБА_4 у будинку своїх батьків в 2011 році. Коли їм стало відомо про вагітність у лютому 2012 року зареєстрували шлюб. У зв'язку з цим вирішили придбати для потреб сім'ї власний автомобіль, на який почали активно спільно збирати та відкладати грошові кошти. Весілля відсвяткували у сімейному колі вдома у батьків. Близькі та родичі подарували сумарно на весіллі 7000 грн.. Крім того, всі її зароблені кошти та допомогу по народженню дитини, премії вони також відклали на придбання автомобіля. В квітні 2013 року було придбано спірний автомобіль за 13 000 доларів США. Для придбання цього автомобіля спільно разом зібрали грошові кошти та ні в кого їх не позичали. Чоловік придбав авто у м. Донецьк та поставив його на реєстрацію на власне ім'я у м. Бориспіль. Автомобілю було присвоєно державний номерний знак НОМЕР_2. З 2014 року позивач, як державний службовець, почала відображати цей автомобіль у деклараціях про доходи.

Представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі виходячи з мотивів, наведених у відповіді на відзив.

Відповідач позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Пояснив також, що познайомився з ОСОБА_3 у 2010 році та з 2011 року почав спільно проживати з нею в будинку її батьків, а в лютому 2012 року вони взяли шлюб. Зазначив, що кожен з них мав власні доходи та витрачав їх на власні потреби. Крім того, доходи були незначними, а тому після реєстрації шлюбу та народження першого сина їх вистачало лише на потреби сім'ї і робити заощадження не було можливості. Після народження сина ОСОБА_6 стала потреба у придбанні автомобіля, але грошових коштів на це в сім'ї не було. У відповідача померли дід та бабця, у зв'язку з чим його мамі дістався спадок у виді будинку та земельної ділянки. Це майно було відчужене мамою, а грошові кошти передано ОСОБА_4 на зберігання. Саме з цих грошових коштів, які відповідач взяв в борг у своєї мами, ним у квітні 2013 року за 104 000 грн. 00 коп. було придбано спірний автомобіль у м. Донецьк та зареєстровано у м. Бориспіль на власне ім'я. Зазначив, що спільні кошти подружжя на придбання цього автомобіля ним не витрачались, а придано виключно за грошові кошти позичені у мами. Дані зобов'язання між собою та мамою, договором позики чи розпискою не оформляв. Вказав також, що автомобіль набувався для потреб його сім'ї та, у разі потреби, щоб возити маму на батьківщину в Житомирську область до могилок чи по іншим її проханням. Інші грошові кошти від продажу спадкового майна, які лишились після придбання спірного автомобіля, так і лишились у ОСОБА_4 на зберіганні в сейфі у будинку батьків дружини.

Оскільки стосунки в сім'ї розладились, а кошти мамі відповідач так і не повернув, він на прохання мами, будучи ще в зареєстрованому шлюбі, без згоди дружини відчужив їй дане авто за 20 000 грн. 00 коп.. Ціна визначена ними спільно саме в такому розмірі, оскільки жодних сум на погашення боргу відповідач мамі не повертав, але в поліпшення авто у виді установки ГБО вклав 20 000 грн. 00 коп. Саме цю різницю вони і визначили як вартість майна. Після відчуження автомобіль перереєстровано на маму - ОСОБА_7 та присвоєно державний номерний знак НОМЕР_1, але відповідач і надані використовував його у власних потребах. Наразі, з квітня - травня 2018 року, автомобіль зламаний та перебуває у неробочому стані на СТО.

Представник відповідача позов не визнав та просив відмовити у задоволенні з підстав наведених у відзиві на позов.

Допитана в якості свідка ОСОБА_5, що є двоюрідною сестрою позивача, показала суду, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 почали зустрічатись у 2010 році, а з січня 2011 року почали проживати спільно без реєстрації шлюбу у будинку батьків позивача. Ще будучи неодруженими, позивач та відповідач постійно говорили, що хочуть придбати автомобіль. В лютому 2012 року вони зареєстрували шлюб та народили сина ОСОБА_6. Після його народження потреба в автомобілі стала нагальною і ця тема була постійно на обговоренні в сім'ї в присутності інших мешканців будинку. ОСОБА_3 гарно заробляли та жили, купували дорогі речі, подарунки один одному. Позивач розповідала мамі, що майже все зароблене вони з чоловіком заощаджують для придбання автомобіля. Кошти отримані по виходу в декрету відпустку, позивач перевела в долари та також відклала на цю потребу.

Особисто свідок не бачила заощаджень сім'ї ОСОБА_3, проте від них чула, що вони назбирали грошей та будуть купувати автомобіль. Згодом було придбано та зареєстровано спірний автомобіль на відповідача. У якій грошовій валюті та за який розмір його придбано, свідку невідомо, але вона достеменно знає, що для його придбання жодні кошти не позичались, оскільки самі ОСОБА_3 говорили, що гроші в них є і їм вистачає.

Про грошову позику ОСОБА_4 від його мами нічого не знає. Зазначила також, що відповідачу мама подарувала лише 10 000 грн. Автомобіль наразі продано мамі відповідача та зареєстровано на її ім'я. Згоди ОСОБА_3 відповідач не отримував та відчужив автомобіль під час перебування в шлюбі з нею.

Допитана в якості свідка ОСОБА_8, яка є мамою позивачки, показала суду, що ОСОБА_4 та дочка почали зустрічатись у 2010 році, а з січня 2011 року почали проживати спільно без реєстрації шлюбу у її будинку. Зареєстрували шлюб в лютому 2012 року. В будинку існувала дружня атмосфера та всі ділились своїми планами, подіями, ніхто нічого не приховував. Подружжя ОСОБА_4 гарно жили і заробляли, купували дорогі речі, несли затрати на утримання будинку, придбання харчів. Сам відповідач неодноразово вихвалявся при свідку, що заробляє великі грошові кошти та багато чого може собі дозволити. Їх сім'я планувала придбати автомобіль і вони весь час про це в будинку говорили, спільно відкладали грошові кошти в доларах. Свідок зазначила, що всі кошти від весілля, їх спільні заробітки, декретні гроші її дочка переводила у долари США та відкладала на придбання автомобіля для сім'ї. Свідок особисто бачила ці кошти, оскільки ОСОБА_3 перераховувала їх в її присутності.

Також свідок зазначила, що мати відповідача продала спадкове майно та кожному з синів подарувала по 10 000 грн. 00 коп. Інші пошти були її власністю, проте зберігались у свідка вдома у сейфі ОСОБА_4 Коли в її присутності відкривали сейф, свідок особисто бачила багато грошових коштів у ньому. Скільки саме там було грошей, свідку невідомо.

ОСОБА_8 наголосила, що автомобіль було придбано виключно за кошти подружжя дочки та її чоловіка, оскільки вони самі казали що грошей назбирали і їх достатньо для купівлі автомобіля. Ні в кого гроші не позичали, оскільки самі жили гарно та в достатку.

ОСОБА_4 пішов з сім'ї в грудні 2017 року та забрав автомобіль, а також грошові кошти мами, що зберігав у себе в сейфі. Ще будучи з дочкою свідка у шлюбі відчужив його без згоди дружини своїй мамі ОСОБА_7

Зазначила також, що автомобіль було придбано саме за 13 000 доларів США, так розповідали самі ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Відповідач дійсно поліпшив автомобіль та встановив на нього ГБО, за спільні кошти подружжя, однак в якому вартісному вираженні - не знає.

Допитана в якості свідка ОСОБА_7, яка є мамою відповідача, показала суду, що в неї померли батьки, у зв'язку з чим вона отримала у спадок будинок та земельну ділянку. Дане майно наприкінці серпня 2012 року було відчужено за 130 000 грн. 00 коп., які одразу після оформлення угод у нотаріуса син ОСОБА_9 забрав на зберігання у себе в сейфі в будинку дружини де він і проживав з свою сімєю. В сім'ї свідка був старий автомобіль, який весь час ламався, а тому вони з сином говорили про те, що треба купити новий, проте коштів не було. Після продажу спадкового майна кошти з'явились і син ОСОБА_9 попросив в борг грошові кошти для придбання автомобіля на потреби власної сім'ї. Ніхто під час цієї розмови, крім них, присутнім не був. Свідок дала згоду і відповідач почав пошуки автомобіля. Авто було придбано у м. Донецьк за 100 000 грн. та в подальшому зареєстровано у м. Бориспіль на ім'я ОСОБА_4 Вважає, що дане авто належало їй та сину, оскільки було придбано за її кошти, для потреб сім'ї ОСОБА_4 та, у разі необхідності, для її транспортування на батьківщину в Житомирській області чи до медичних закладів. Жодних документів, в яких вартість автомобіля було вказано в 100 000 грн. вона не бачила і син їй таких не показував. Чи вкладало подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у придбання цього авто власні кошти не знає.

Оскільки в 2017 році стосунки в сім'ї ОСОБА_4 розладились і невістка ОСОБА_3 вже не хотіла йти на примирення, та через те що в сина з'явилась нова жінка, до якої він пішов з сім'ї, а борг повернуто так і не було, свідок попросила відповідача віддати їй автомобіль в рахунок погашення боргу. На початку 2018 року свідок придбала у ОСОБА_4 спірний автомобіль за 20 000 грн. та зареєструвала його на своє ім'я. Проте на даному авто і наразі продовжує їздити син ОСОБА_9 та використовує для власних потреб. Також зазначила, що автомобіль вже не бачила давно, але він сина знає, що він в неробочому стані стоїть на СТО у м. Нікополь.

В обгрунтування визначеної між нею та сином вартості авто під час його відчуження зазначила, що це вартість затрат ОСОБА_4 на поліпшення ТЗ у виді встановленої ГБО. Доказів саме такого розміру вартості встановленого ГБО на автомобіль не бачила, а довіряючи сину, прийняла на віру.

Заслухавши надані сторонами пояснення, дослідивши повно і всебічно матеріали справи та докази наявні в ній, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень, отримавши покази свідків, суд прийшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановле-ному цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року за № 475/97-ВР передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1, 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, підтверджується показами свідків, що позивач та відповідач познайомились у 2010 році, а з січня 2011 року почали спільно проживати без реєстрації шлюбу в будинку батьків ОСОБА_3. Наведене в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

14 лютого 2012 року між сторонами зареєстровано шлюб. Наведене підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_8 виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області (а.с. 12).

Від шлюбу народилось двоє синів : ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Наведене підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_6 виданого 11 липня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві та серії НОМЕР_7 виданого 27 грудня 2016 року Дарницьким районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві (а.с. 13-14).

На підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року, яке набрало чинності 12 липня 2018 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 119).

Під час перебування в шлюбі ОСОБА_4 придбано спірний автомобіль Volkswagen Passat В5 2004 року випуску чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_2. Наведене не заперечується сторонами та підтверджується показами допитаних свідків, у зв'язку з чим на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Відповідно ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряд-жання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частино 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановлени-ми статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П. 23 вказаної Постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуван-ням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Як вказувалось вище, ст.ст. 57, 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Положення статті 60 СК України вважаються застосованими правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказаний порядок вирішення питання про поділ спільного майна подружжя відповідає правовим позиціям Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-78цс13, 3 червня 2015 року № 6-38цс15, 1 липня 2015 року № 6-612цс15, 16 грудня 2015 року № 6-2641цс15, 7 вересня 2016 року та від 7 грудня 2016 року № 6-1568цс16, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими у правозастосовній практиці всіх судів.

Враховуючи наведене та той факт, що спірний автомобіль придбаний сторонами за час перебування в зареєстрованому шлюбі, суд вважає дане майно спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому суд критично ставиться до тверджень відповідача та показів свідка ОСОБА_7 про те, що спірний автомобіль придбано виключно за кошти свідка взяті в борг у неї відповідачем, виходячи з наступного.

Суду, всупереч вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано жодних доказів наявності договірних зобов'язань між ОСОБА_4 та його мамою ОСОБА_7 щодо отримання в борг певної грошової суми, як то договір позики, розписка, покази свідків, тощо.

Крім того, їх покази в частині розміру суми, за який придбано автомобіль різняться між собою. Також ОСОБА_7 не була свідком придбання спірного авто у 2013 році, не бачила жодних документів на підтвердження його вартості, визначеної відповідачем в розмірі 100 000 грн. 00 коп. та, відповідно, не була свідком того, щоб дані кошти були взяті ОСОБА_4 саме з її грошових коштів, які зберігались в сейфі відповідача в будинку, де він проживав разом з своєю сім'єю.

Як і не надано доказів того, що в придбання даного автомобіля не були залучені спільні кошти подружжя.

Разом з тим, на підставі показів свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_5 та доказів в матеріалах справи щодо отримуваних сторонами доходів, суд приходить висновку, що сторони мали намір придбати автомобіль для потреб сім'ї та отримуючи заробітки спільно робили заощадження, які зберігали в доларах США та на момент купівлі спірного авто мали достатньо коштів для його набуття без запозичення коштів від третіх осіб.

Крім того, мета придбання спірного автомобіля не заперечується сторонами та підтверджується показами всіх свідків, тобто для потреб сім'ї ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

28 лютого 2018 року спірний автомобіль відчужено відповідачем на користь мами ОСОБА_7 на підставі договору купівлі - продажу № 3241/2018/844752 оформленого у Сервісному центрі РСЦ МВС в Київській області, за яким вартість продажу дорівнює 20 000 грн. 00 коп. (а.с. 117).

ОСОБА_4 підтвердив у суді, що дійсно дане майно відчужено без отримання згоди дружини ОСОБА_3 та кошти за реалізований автомобіль їй не передавав. Наведене також узгоджується з показами свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_5.

Враховуючи викладене, суд приходить висновку, про відчуження спірного автомобіля відповідачем без згоди позивачки та використання отриманих коштів на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї, що надає право позивачу на отримання половини його вартості (правові висновки Верховного Суду України, висловлені у постановах: від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16). Доказів протилежного суду не надано.

Вирішуючи питання про розмір компенсації суд керується наступним. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно положень ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Поскільки на момент вирішення судом спору автомобіль було відчужено за договором купівлі-продажу і він не належать подружжю, а належать іншій особі, то майном, яке підлягає розподілу є не автомобіль, а грошові кошти, отримані від його реалізації в розмірі 20 000 грн., а тому позивачка має право на половину вартості отриманих від реалізації коштів в розмірі 10 000 грн.

В свою чергу, посилання позивача щодо вартості автомобіля, підтверджених роздруківками з інтернет мережі та звіту про оцінку майна від 09 листопада 2018 року здійсненого Центром незалежної оцінки на підставі інтернет ресурсів та без огляду і дослідження самого ТЗ (а.с. 125 - 143), суд вважає необґрунтованими виходячи з наступного.

Автомобіль відчужено 28 лютого 2018 року на підставі договору купівлі-продажу, законність якого сторони не оспорюють, правочин не визнаний судом недійсним і не є нікчемним (його недійсність не встановлена законом), а отже, враховуючи приписи ст. 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, суд вважає, що саме дану ціну автомобіля слід враховувати при компенсації.

Відповідно п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року - рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно вимоги ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається, разом з тим позивачем не надано суду доказів на спростування тверджень відповідача щодо продажу автомобіля саме за 20 000 грн.

Підсумовуючи наведене вище, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданих позовів.

Відповідно ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати відповідно до задоволеної частини.

При звернені до суду з позовом ОСОБА_3 за вимоги на загальну суму 100 529 грн. 00 коп. сплачено судовий збір в розмірі 1005 грн. 29 коп. Наведене підтверджується квитанцією № 1 від 17 квітня 2018 року (а.с. 1).

Позовні вимоги задоволено на 9,95% (10 000/ (100 529,00/ 100), у зв'язку з чим з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі 100 грн. 03 коп. ((1005, 29/ 100) х 9,95%).

Керуючись ст.ст. 3, 21, 57-74 СК України, постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, ст.ст.4, 5, 12, 76-82, 141, 258-259, 263-265, 353 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення компенсації за частку у спільній власності - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 10 000 (десять тисяч) гривень 00 (нуль) копійок компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки Volkswagen Passat В5 2004 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_3.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 100 (сто) гривень 03 (три) копійки.

В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Позивач : ОСОБА_3, зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1, паспорт серії НОМЕР_9 виданий 15 березня 2012 року Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві, ідентифікаційний номер - НОМЕР_4.

Відповідач : ОСОБА_4, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_2, паспорт серії НОМЕР_10 виданий 30 січня 2001 року Бориспільським МРВ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер - НОМЕР_5.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Бориспільський міськрайонний суд Київської області до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення суду виготовлено 21 грудня 2018 року.

Суддя Л. В. Яковлєва