Справа № 214/6665/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 листопада 2018 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі - Улятовській М.О.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсними кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки, припинення обтяження предмету іпотеки та застосування наслідків недійсності договору, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», уточнивши який просить: визнати порушеним право ОСОБА_2 - споживача фінансових послуг банку та визнати недійсним кредитний договір № 796898/ФЛ, укладений 27 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») та застосувати наслідки визнання кредитного договору недійсним, а саме: визнати недійсним договір іпотеки № 796898/ФЛ-3 від 27.03.2008 року та визнати недійсним договір поруки № 796898/ФЛ-П від 27.03.2008 року; припинити обтяження предмета іпотеки: 3-х кімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вилучивши з Державного реєстру іпотек запис про обтяження майна іпотекою реєстраційний номер 6884576 та з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про обтяження реєстраційний номер 6884462; застосувати наслідки недійсності договору шляхом зобов'язання публічне акціонерне товариство КБ «Надра» здійснити перерахунок суми грошових коштів за кредитним договором №796898/ФЛ від 27 березня 2008 року у національній валюті від дня видачі кредиту, здійснити зарахування суми в розмірі 106962, 45 гривен на погашення тіла кредиту для зарахування залишку коштів в розмірі 115693,05 гривен.

В обґрунтування уточненого позову навів наступне. 27.03.2008 року між ним, ОСОБА_2 та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 796898/ФЛ, за умовами якого позивач отримав кредитні кошти в іноземній валюті у сумі 49479,20 доларів США, що становить 181278,44 грн. за курсом НБУ на день укладання кредитного договору, з умовою їх повернення строком до 12.03.2028 року з відсотковою ставкою 12,89% річних.

Сума виданого кредиту станом на 27.03.2008 року в розмірі 49479,20 дол. США, згідно курсу НБУ (4,55) становила 222655,50 гривен. Згідно квитанцій про погашення боргу за кредитним договором № 796898/ФЛ, здійснено платежі на загальну суму 106962,45 гривен, відповідно залишок становить 115693,05 гривен.

Вважає, що кредитний договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечить принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача, що в свою чергу є підставою для визнання такого договору недійсним.

Зазначає, що несправедливими є наступні умови договору.

Пункт 4.2.6. кредитного договору передбачає порядок перегляду відсоткової ставки за користування кредитними коштами відповідно до умов договору в сторону збільшення. При цьому в разі незгоди позичальника з новим розміром відсоткової ставки банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій. Але умов, що регулюють питання зменшення відсоткової ставки, кредитний договір не містить взагалі, що призводить до дисбалансу інтересів сторін.

Пункт 5.2 кредитного договору передбачає право банку вимагати від позичальника додаткової сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Вважає, що таке положення кредитного договору ускладнює розрахунки між сторонами, оскільки подвійна облікова ставка НБУ - це змінна величина, яка в різні періоду часу складала від 10 до 22% річних.

Пункт 5.3 кредитного договору передбачає штраф у розмірі 10% від суми кредиту.

Оскільки всі наведені пункти кредитного договору регулюють питання розрахунків між сторонами, їх несправедливі умови мають суттєве значення для висновку про несправедливість умов договору в цілому.

Зазначає, що при укладенні кредитного договору банком були допущені порушення умов чинного (на той час) законодавства, а саме: зміст та умови кредитного договору були розроблені безпосередньо відповідальними працівниками банку, а тому, позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору, і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки.

Вважає, що відповідачем навмисно не дотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України для укладення оспорюваного виду кредитного договору, які визначені законом як істотні та є необхідні, зокрема, ч. 4 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, а саме.

Банк належно не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, а саме: не надав позичальнику повної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення кредитного договору, забезпеченого іпотекою.

Навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості, відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору та його розміру абсолютного подорожчання кредиту, які узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах.

У змісті оспорюваного кредитного договору, не встановив та не визначив для позичальника умови договору щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

Закон України «Про захист прав споживачів» має норми, що забороняють видавати кредити у валюті. «Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється», - ст. 11.

Наполягає, що відсутність в умовах спірного правочину вищезазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим.

Враховуючи вимоги, викладені в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (із числа інших обов'язкових умов, що випливають із суті та умов договору), ці застереження мають бути визначені та розкриті банком саме в змісті кредитного договору ще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі.

Вищезазначені вимоги є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обов'язковими для такого виду договорів.

З аналізу матеріалів кредитного договору про надання споживчого кредиту встановлено, що в їх змісті відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме:

- не встановлено умов надання кредиту, зокрема, про можливе настання валютних ризиків для позичальника;

- не встановлено, не розкрито та є відсутніми обов'язкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, ще до укладення цього договору;

- не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних витрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості;

- не надано у письмовому вигляді інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішення уповноваженого органом банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів, чим порушено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ за № 168 від 10.05.2007 року.

У відповідності до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідним и для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вважає, що кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо б однієї його істотної умови, передбачених законодавцем.

Зазначає, що оскільки вищевказані обов'язкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, можна дійти до обґрунтованого та належного висновку про те, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем. Вказаний договір містить несправедливі умови.

Абсолютне значення подорожчання кредиту (тобто фактична сума переплати за кредитом) за кредитним договором № 796898/ФЛ від 27.03.2008 року, складає 66412,80 доларів США.

При виконанні розрахунку в національній валюті з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до долара США, сума абсолютного значення подорожчання кредиту становить: на момент укладання кредитного договору - 335384,64 грн. (66 412,80 доларів США х 5,05); на момент подання позову - 1884131,14 грн. (66 412,80 доларів США х 28,37).

Даний показник в 6 разів більше, ніж встановлено кредитним договором.

Умовами кредитного договору в порушення п. 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» споживача не попереджено про відповідальність за валютні ризики під час виконання зобов'язань.

Таким чином, вважає, що виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230, 548 ЦК України, можна дійти висновку про те, що під час підписання кредитного договору між сторонами, він, позивач, був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки.

А тому його, позивача, волевиявлення на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, зазначених у кредитному договору, суперечили його волевиявленню на його укладання саме на таких умовах.

Вказує, що відповідач скористався тим, що йому, позивачу, об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не надав йому, позивачу, відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору, та не зазначив їх в його змісті.

Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Вважає, що банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів його, позичальника, в оману щодо кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, передбаченому умовами кредитного договору.

Розділом 2 кредитного договору визначено умови забезпечення кредиту. Так, в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором банком приймається: застава нерухомості - квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (27.03.2008 року, також було укладено між банком та позивачем договір іпотеки № 796898/ФЛ-3,); порукою ОСОБА_3 (27.03.2008 року, також було укладено договір поруки № 796898/ФЛ-П).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо застосувати дану норму до кредитних правовідносин, то у такому випадку позичальник зобов'язується повернути кредитодавцю тіло кредиту. В цей же час кредитодавець має повернути боржникові усю суму сплачених ним відсотків за кредитом.

Наслідком визнання кредитного договору недійсним є також недійсність договору застави чи поруки, адже, відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

Отже, недійсність кредитного договору спричиняє недійсність договору застави (чи іпотеки) чи договору поруки, які укладалися з метою забезпечення виконання кредитного договору, і як наслідок, кредитодавець повинен повернути предмет застави позичальникові.

Вважає, що при вирішенні даного спору слід звернути увагу також і на рішення Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року, де в пункті 3.2. зазначено, що положеннями частин першої, другої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону «Про захист прав споживачів» встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача, як слабкої сторони, підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Вважає, що цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами.

Вважає, що таким чином, несправедливими умовами договору порушуються його, позивача, права, як споживача фінансових послуг, порушується принцип добросовісності і розумності договірних умов, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків, і змушує його, позивача, звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх законних прав та інтересів.

Відповідно з урахуванням зазначеного, вважає, що є всі підстави для визнання кредитного договору недійсним з застосуванням наслідків недійсності шляхом визнання недійсними договору іпотеки та поруки і припинення обтяжень, а також здійснення перерахуванням суми кредиту з валюти долар на гривну і здійсненням зарахуванням внесених коштів на погашення тіла кредиту.

В п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У судовому засіданні представник позивача уточнений позов підтримала повністю, підтвердивши його зміст. При цьому пояснила, що можливі наслідки не залучення до участі в справі осіб, прав яких стосується розгляд справа їй відомі, залучати до участі в справі ОСОБА_3, яка уклала договір поруки, не бажає. Відповідач зазначений в особі Регіональне управління банку, яке є юридичною особою.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав до суду заяву, згідно якої зазначив, що уточнюючі позовні вимоги по даній справі отримав, просить позов розглянути без участі представника ПАТ «КБ «Надра» у зв'язку з великим завантаженням працівників у даному регіоні.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: кредитний договір (а.с.6-8), договір іпотеки (а.с.9-10), договір поруки (а.с.11), витяг про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек (а.с.12), витяг про реєстрацію (а.с.13), квитанції (а.с.27-35).

Суд, керуючись вимогами ст. 77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належним доказом: кредитний договір (а.с.6-8), так як цей доказ стосується обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме укладення кредитного договору, умови надання кредиту та порядок його погашення.

Суд вважає належними доказами: договір іпотеки (а.с.9-10), договір поруки (а.с.11), витяг про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек (а.с.12), витяг про реєстрацію (а.с.13), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме укладення договорів іпотеки та поруки.

Суд вважає належними доказами квитанції (а.с.27-35), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме виконання позивачем обов'язку з погашення кредиту.

Суд, відповідно до ст. 78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази є достовірними.

Керуючись вимогами ст. 80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

27 березня 2008 року між позивачем ОСОБА_2 та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є відповідач ПАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 796898/ФЛ, за умовами якого позивач отримав кредитні кошти в іноземній валюті у сумі 49479,20 доларів США, що становить 181278,44 грн. за курсом НБУ на день укладання кредитного договору, з умовою їх повернення строком до 12.03.2028 року з відсотковою ставкою 12,89% річних, що вбачається з кредитного договору (а.с.6-8).

Сума виданого кредиту станом на 27.03.2008 року в розмірі 49479,20 дол. США, згідно курсу НБУ (4,55) становила 222655,50 гривен. Згідно квитанцій про погашення боргу за кредитним договором № 796898/ФЛ, здійснено платежі на загальну суму 106962, 45 гривен, відповідно залишок становить 115693,05 гривен.

Пункт 4.2.6. кредитного договору передбачає порядок перегляду відсоткової ставки за користування кредитними коштами відповідно до умов договору в сторону збільшення, передбачає, що в разі незгоди позичальника з новим розміром відсоткової ставки банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій. Зважаючи на те, що даний пункт передбачає можливість незгоди позичальника, суд вважає, що він стосується саме збільшення відсоткової ставки, оскільки незгода позичальника на зменшення відсоткової ставки представляється нереальною. Разом з тим умов, що регулюють питання зменшення відсоткової ставки, кредитний договір не містить.

Пункт 5.2 кредитного договору передбачає право банку вимагати від позичальника додаткової сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Пункт 5.3 кредитного договору передбачає штраф у розмірі 10% від суми кредиту.

Розділом 2 кредитного договору визначено умови забезпечення кредиту. Так, в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором банком приймається: застава нерухомості - квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (27.03.2008 року, також було укладено між банком та позивачем договір іпотеки № 796898/ФЛ-3,); порукою ОСОБА_3 (27.03.2008 року, також було укладено договір поруки № 796898/ФЛ-П).

Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до ст.3 ЦК України, засадами цивільного законодавства є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Суд вважає, що кредитний договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечить принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Так, пункт 4.2.6. кредитного договору передбачає порядок перегляду відсоткової ставки за користування кредитними коштами відповідно до умов договору в сторону збільшення. При цьому в разі незгоди позичальника з новим розміром відсоткової ставки банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій. Разом з тим, умов, що регулюють питання зменшення відсоткової ставки, кредитний договір не містить, на думку суду що призводить до дисбалансу інтересів сторін.

Пункт 5.2 кредитного договору передбачає право банку вимагати від позичальника додаткової сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. На думку суду, що таке положення кредитного договору ускладнює розрахунки між сторонами, оскільки подвійна облікова ставка НБУ - це змінна величина, яка в різні періоду часу складала від 10 до 22% річних.

Пункт 5.3 кредитного договору передбачає штраф у розмірі 10% від суми кредиту.

Зазначені положення кредитного договору регулюють питання розрахунків між сторонами, їх несправедливі умови мають суттєве значення.

Судом встановлено, що при укладенні кредитного договору зміст та умови кредитного договору були розроблені безпосередньо відповідальними працівниками банку, а тому, позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору, і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки.

В порушення ч. 4 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» банк належно не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, не надав позичальнику повної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення кредитного договору, забезпеченого іпотекою.

Суд вважає, що відповідач приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості, відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору та його розміру абсолютного подорожчання кредиту, які узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах.

У змісті оспорюваного кредитного договору, не встановив та не визначив для позичальника умови договору щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

Суд вважає, що відсутність в умовах спірного правочину вищезазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим.

Відповідно до вимог ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ці застереження мають бути визначені та розкриті банком саме в змісті кредитного договору ще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі. Вищезазначені вимоги є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обов'язковими для такого виду договорів.

Як вбачається з кредитного договору, в ньому відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: не зазначено про можливе настання валютних ризиків для позичальника; не встановлено, не розкрито та є відсутніми обов'язкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, ще до укладення цього договору; не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних витрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості; не надано у письмовому вигляді інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішення уповноваженого органом банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів, чим порушено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ за № 168 від 10.05.2007 року.

Згідно із ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як передбачено ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідним и для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд вважає, що оскільки вищевказані обов'язкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, то кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем, вказаний договір містить несправедливі умови.

Так, абсолютне значення подорожчання кредиту, тобто фактична сума переплати за кредитом за кредитним договором, складає 66412,80 доларів США.

Сума абсолютного значення подорожчання кредиту, виходячи з курсу долара США становить: на момент укладання кредитного договору - 335384,64 грн. (66 412,80 доларів США х 5,05); на момент подання позову - 1884131,14 грн. (66 412,80 доларів США х 28,37). Даний показник в 6 разів більше, ніж встановлено кредитним договором.

Суд враховує, що умовами кредитного договору порушений п. 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Тому суд приходить до висновку про те, що під час підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, а відтак, волевиявлення позивача на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, зазначених у кредитному договору, суперечили його волевиявленню на його укладання саме на таких умовах.

Отже, суд приходить до переконання, що маються підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи, що маються підстави для визнання кредитного договору недійсним, що позивач отримав від відповідача грошові кошти, суд вважає, що він повинен повернути отримані ним від банку грошові кошти з урахуванням повернутих сум. При цьому позивач зобов'язаний повернути відповідачу тіло кредиту, а відповідач має повернути позивачу сплачені відсотки за кредитом.

Наслідком визнання кредитного договору недійсним є також недійсність договору застави чи поруки, адже, відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

Розділом 2 кредитного договору визначено умови забезпечення кредиту.

В забезпечення виконання зобов'язань 27 березня 2018 року був укладений договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, а також договір поруки між відповідачем та ОСОБА_3

Суд приходить до переконання, що недійсність кредитного договору спричиняє недійсність договору іпотеки та договору поруки, які укладалися з метою забезпечення виконання зазначеного кредитного договору, і як наслідок, кредитодавець повинен повернути предмет застави позичальникові.

Суд приймає до уваги рішення Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року, де в пункті 3.2. зазначено, що положеннями частин першої, другої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону «Про захист прав споживачів» встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача, як слабкої сторони, підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Також суду враховує положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено, що визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Суд також приймає до уваги, що як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами.

Посилання позивача на те, що відповідач, при укладенні договору порушив вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» має норми, що забороняють видавати кредити у валюті, суд вважає необґрунтованими, так як на момент укладання договору дана норма не існувала.

Таким чином, суд вважає, що позивач обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, звернувся до суду за захистом свого права, обраний ним спосіб захисту безпосередньо передбачений ст.16 ч.2 п.2 ЦК УК України.

Отже, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, зважаючи на відсутність заперечень відповідача, суд на підставі ст. 12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст. 13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню.

Також суд враховує, що задоволення позову буду відповідати такому, передбаченому ст. 2 ЦПК України завданню цивільного судочинства, як справедливе вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушеного права позивача.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідач, на користь держави належить стягнути судовий збір у сумі 2114 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 3, 15, 16, , 203, 215, 230, 626, 638ЦК України, ст.ст. 4, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 2, 4, 12, 13, 133, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» - задовольнити повністю.

Визнати недійсним кредитний договір № 796898/ФЛ, укладений 27 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») та застосувати наслідки визнання кредитного договору недійсним, а саме: визнати недійсними договір іпотеки № 796898/ФЛ-3 від 27.03.2008 року та договір поруки № 796898/ФЛ-П від 27.03.2008 року.

Припинити обтяження предмета іпотеки: 3-х кімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вилучивши з Державного реєстру іпотек запис про обтяження майна іпотекою реєстраційний номер 6884576 та з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про обтяження реєстраційний номер 6884462.

Застосувати наслідки недійсності договору шляхом зобов'язання публічного акціонерного товариства КБ «Надра» здійснити перерахунок суми грошових коштів за кредитним договором №796898/ФЛ від 27 березня 2008 року у національній валюті від дня видачі кредиту, здійснити зарахування суми в розмірі 106962, 45 гривен на погашення тіла кредиту для зарахування залишку коштів в розмірі 115693,05 гривен.

Зобов'язати ОСОБА_2 сплатити публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Надра» суму, яка буде визначена в результаті перерахунку суми грошових коштів за кредитним договором №796898/ФЛ від 27 березня 2008 року у національній валюті від дня видачі кредиту, здійснивши зарахування суми в розмірі 106962, 45 гривен на погашення тіла кредиту для зарахування залишку коштів в розмірі 115693,05 гривен.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено 19 листопада 2018 року.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов