ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9974/18
провадження № 2/753/5623/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2018 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Слаква О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона на праві власності володіє квартирою АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житло від 26 липня 1995 року, виданого на підставі розпорядження (наказу) від 16 липня 1995 року за № 8520, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 04 серпня 1995 року за № 3594, договору дарування частини квартири від 15 грудня 2017 року, договору купівлі-продажу частини квартири від 05 квітня 2018 року. В даній квартирі з 1995 року зареєстрований ОСОБА_3 - як колишній співвласник квартири, та який згідно договорукупівлі-продажу 1/3 частини квартири від 05 квітня 2018 року, він продав свою частку майна їй, відповідно право власності на його частку перейшло до неї. Відповівдач є громадянином Сполучених Штатів Америки, протягом 17 років у спірній квартирі не проживає, його речей в квартирі немає, спірною квартирою не цікавиться, житлово-комунальні послуги не сплачує, з часу переїзду жодного разу не з"являвся за місцем своєї реєстрації, при цьому після переходу права власності його частки до неї згідно договору купівлі-продажу частини квартири від 05 квітня 2018 року не вжив заходів для зняття з реєстраційного обліку, внаслідок чого вона як єдина власниця квартири вимушена сплачувати за відповідача як зареєстровану особу житлово-комунальні послуги, що впливає на її бюджет. Вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5, діюча на підставі довіреності від 02 травня 2018 року, позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити.

Представник відповідач ОСОБА_6, діюча на підставі ордеру від 14 листопада 2018 року та угоди про надання правової допомоги від 05 березня 2018 року, в судовому засіданні позовні вимоги визнала та просила їх задовольнити.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом.

Третя особа - Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києвів судове засідання не з»явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади (суду).

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності третьої особи, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивачка на праві власності володіє квартирою АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житло від 26 липня 1995 року, виданого на підставі розпорядження (наказу) від 16 липня 1995 року за № 8520, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 04 серпня 1995 року за № 3594, договору дарування частини квартири від 15 грудня 2017 року та договору купівлі-продажу частини квартири від 05 квітня 2018 року (а.с.15, 17-20, 21, 22-23, 24).

В даній квартирі з 1995 року зареєстрований ОСОБА_3, як колишній співвласник квартири, та який згідно договорукупівлі-продажу 1/3 частини квартири від 05 квітня 2018 року продав свою частку майна позивачці, відповідно право власності на його частку перейшло до неї.

Відповівдач є громадянином Сполучених Штатів Америки, протягом 17 років у спірній квартирі не проживає, його речей в квартирі немає, спірною квартирою він не цікавиться, житлово-комунальні послуги не сплачує, з часу переїзду жодного разу не з"являвся за місцем своєї реєстрації, при цьому після переходу права власності на його частку до позивачки згідно договору договору купівлі-продажу частини квартири від 05 квітня 2018 року не вжив заходів для зняття з реєстраційного обліку, внаслідок чого позивачка як єдина власниця квартири вимушена сплачувати за відповідача як зареєстровану особу житлово-комунальні послуги, що впливає на її бюджет.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Факт непроживання відповідача у спірній квартирі підтверджується актами, складеними комісією (а.с.26, 27, 28), в якому засвідчено ті факти, що ОСОБА_3 не проживає у вказаній квартирі з грудня 2001 року року, відсутність його особистих речей; спального місця та інших ознак, які вказують на фактичне місце проживання за вказаною адресою, не встановлено.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності статусу члена сім»ї власника цього майна, втрачаючи родинний зв»язок з членом сім»ї власника та домовленості з ним про користування житлом, особа втрачає право на користування житлом.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком/житлом та обсяг цих прав залежить від згоди власника будинку/житла на право проживання члена сім»ї та користування житлом в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Таким чином, ОСОБА_3 втратив статус співвласника житла та члена сім»ї власника спірного житла (квартири), угоди між власником житла та відповідачем про користування цим житлом немає, без поважних причин не проживає в спірній квартирі, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не звертався, обов"язки по сплаті комунальних послуг не несе, відтак останній втратив право користуватися цим житлом.

Поважні причини відсутності відповідача в спірній квартирі понад встановлені строки судом не встановлено.

В судовому засіданні знайшли своє підтвердження пояснення позивача, визнані відповідачем про те, що відповідач з власної ініціативи залишив місце проживання в спірній квартирі; позивач не чинив та не чинить перешкоди відповідачу у користуванні (проживанні) спірною квартирою: замки у вхідних дверях не замінював, не застосовував будь-яких фізичних перешкод.

Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги судом не встановлені.

На підставі вищевикладеного, ст. 405 ЦК України, керуючись керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п»ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: Коренюк А.М.