П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 565/2142/17

Провадження № 22-ц/4815/136/18

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1;

відповідач 1: Публічне акціонерне товариство "Платинум Банк";

відповідач 2: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб;

представники учасників справи: позивача - ОСОБА_2;

відповідача 1 - відсутній;

відповідача 2 - відсутній,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 червня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року в суд звернулася ОСОБА_1 із позовом до Публічного акціонерного товариства "Платинум Банк" (далі - ПАТ "Платинум Банк" або банк) та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) про визнання протиправними дій, про визнання порушення приватної власності та стягнення відсотків. Мотивуючи позов, вказувала про порушення банком її цивільних прав, оскільки нею було зроблено депозитний вклад на суму 20 000 доларів США на підставі договору від 20.12.2013 №501. 006 USD Бонусний готівка що міс. 00218734, укладеного між сторонами тоді ж, від 12, 1% річних з щомісячною сплатою відсотків. Термін дії договору закінчився через 12 місяців і 2 дні. 15 грудня 2014 року вона подала заяву до ПАТ "Платинум Банк" про повернення банківського вкладу по спливу терміну 22 грудня 2014 року. Однак відповідач гроші повністю за вкладом не повернув, виплачуючи частинами, нерегулярно та у гривнях.

Рішенням Кузнецовського міського суду від 26 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії ПАТ "Платинум Банк" та порушенням права власності позивача, що полягали у відмові виплатити їй 22 грудня 2014 року суму вкладу, відповідно до договору вкладу від 22.12.2013 та нарахованих відсотків по ньому, а також у видачі вкладу частинами у період з 22.12.2014 по 07.04.2015.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивач: ОСОБА_1, місце проживання: АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1.

Представник позивача: ОСОБА_2, місце проживання: АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2.

Представник позивача: ОСОБА_3, місце проживання: АДРЕСА_2; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3.

Відповідач: ПАТ "Платинум Банк", місце знаходження: вулиця Амосова, 12, м. Київ; .

Відповідач: Фонд гарантування, місце знаходження: вулиця Січових Стрільців, 17, м. Київ; код ЄДРПОУ: 2170816.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності і обґрунтованості, оскільки банк своїми протиправними діями не додержав суб'єктивних прав позивача на видачу вкладу та відсотків на нього, тим самим порушивши право власності ОСОБА_1 на нього.

Щодо стягнення із Фонду гарантування відсотків за користування коштами за час перебування їх на поточному рахунку банку, то в задоволенні цієї вимоги відмовлено з огляду на її необґрунтованість.

На рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, де покликалася на його незаконність і необґрунтованість, які полягали у незастосуванні норм матеріального права, що підлягали до застосування, порушенні норм процесуального права та невідповідності висновків суду обставинам справи.

На її обґрунтування зазначала про неврахування судом правил ст.ст. 525, 598, 599, 1060, 1061 ЦК України щодо неможливості в односторонньому порядку змінювати умови договору чи відмовлятися від них, підстав припинення зобов'язань, особливостей договору банківського вкладу, зокрема виплати коштів на першу вимогу та процентів за банківським вкладом.

Між тим, якщо розмір процентів не встановлений договором, тоді банк зобов'язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Крім того, вважала, що правова позиція, яка зафіксована у постанові Верховного Суду України від 29 травня 2013 року у справі № 6-39цс13, повинна була бути застосованою до спірних правовідносин.

З наведених міркувань просила повністю задовольнити її позов та стягнути з Фонду гарантування на її користь 475, 51 доларів США.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи чи їх представниками не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як правильно з'ясовано судом, і ці обставини сторонами не оспорюються, 28 вересня 2012 року між ПАТ "Платинум Банк" і ОСОБА_1 укладено договір банківського рахунку. Відповідно до п. 1.1 цього договору банк відкриває клієнту поточний рахунок в національній валюті України та/або в іноземній валюті №5901, на який зобов'язався приймати та зараховувати грошові кошти, що надходять клієнту, для зберігання і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів.

Не заперечується сторонами і факт укладення між ОСОБА_1 і банком договору про розміщення депозитного вкладу від 20.12.2013.

Датою надання дистанційного розпорядження відповідно до договору банківського вкладу є 20 грудня 2013 року, номер дистанційного розпорядження - IB.USD.501006.00218734. За змістом пункту 1 договору видно, що депозитний продукт USD Platinum Click Готівка щомісяця, сума вкладу - 20 000 доларів США, строк зберігання вкладу - 12 місяців + 2 дні, дата повернення вкладу - 22.12.2014, процентна ставка річних - 12, 1%, рахунок для повернення суми вкладу та сплати відсотків - НОМЕР_4.

Судом зроблено правильний висновок, що ПАТ "Платинум Банк" після закінчення строку депозитного вкладу зобов'язався повернути суму вкладу та відсотки на рахунок позивача НОМЕР_4. Погоджуючись з цією обставиною, представник ОСОБА_1 також зазначав про банк після перерахування коштів на рахунок позивача згідно з ч. 2 ст. 1060 ЦК України був зобов'язаний видати вклад повністю на першу вимогу вкладника, а в іншому випадку - договір банківського вкладу припиняє свою дію тільки у разі повної виплати суми вкладу.

Як встановлено судом, позивач подала до банку письмову заяву про видачу 22 грудня 2014 року суми вкладу у 20 000 доларів США у валюті вкладу та нараховані відсотки з огляду на закінчення дії депозитного вкладу.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу відмови ПАТ "Платинум Банк" видати на користь ОСОБА_1 разовим платежем повністю всю суму вкладу за договором у відповідній валюті - доларах США.

Між тим, банк видавав позивачу кошти з його рахунку частинами у різних сумах та з різним періодом між платежами. Останній платіж отримала 7 квітня 2015 року. ОСОБА_1 неодноразово зверталася до відповідача з вимогою видати всю повністю суму коштів, про що свідчать копії її заяв від 20 березня 2015 року, від 23 березня 2015 року, від 30 березня 2015 року та від 2 квітня 2015 року.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності та встановивши, що при вирішенні спірних відносин до застосування підлягають норми, які регулюють їх та на яких наполягала позивач, суд попередньої інстанції обґрунтовано частково задовольнив позов, визнавши протиправними дії банку та визнавши порушенням права власності ОСОБА_1, що полягало у відмові виплатити їй 22 грудня 2014 року суму вкладу повністю на підставі договору банківського вкладу від 22 грудня 2013 року та нарахованих по ньому відсотків, а також видачі вкладу частинами за час з 22 грудня 2014 року по 7 квітня 2015 року.

Згідно із ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банка відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження. але може встановлювати розумну винагороду.

За таких обставин порушення суб'єктивних цивільних прав позивача стверджується об'єктивними і переконливими доказами у справі, а тому підлягають до судового захисту.

Згідно із ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосі, визначений законом або договором.

Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність стягнення відсотків у розмірі 12, 1% річних після припинення дії договору банківського вкладу, то колегія суддів з ними не згодна, виходячи з такого.

Правильними є твердження суду про те, що договір банківського вкладу припинив свою дію 22 грудня 2014 року, а тому відсутні підстави визнавати його таким, що продовжує свою дію, та застосовувати умови про нарахування відсотків розміром у 12, 1% на залишок грошових коштів на розрахунковому рахунку ОСОБА_1 і стягувати їх.

Не можна погодитися і з аргументами автора скарги про необхідність застосування правової позиції, що зафіксована у постанові Верховного Суду України від 29 травня 2013 року у справі №6-39цс13, адже правильно спростовано висновками суду про це.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про недодержання судом процесуально-правових норм при розгляді справи.

Так, відповідно до абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушенням норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Однак будь-яких доказів про існування таких фактів процесуальних дефектів, що спонукали би до виникнення юридичних наслідків, можливість яких передбачена зазначеними правилами закону, позивач не надала, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом не було здобуто.

Твердження позивача про цивільно-правову відповідальність Фонду гарантування у виді сплати 475, 51 доларів США є необґрунтованими і також спростовуються відсутністю матеріально-правової підстави для її застосування.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кузнецовського міського суду від 26 червня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: