Справа № 465/275/16 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/199/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб: ОСОБА_6 та ПАТ "ВіЕс Банк" про визнання права особистої власності на нерухоме майно, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб: ОСОБА_6 та ПАТ "ВіЕс Банк" про здійснення реального поділу нежитлового приміщення, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11 липня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_6 та ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання за ним права особистої приватної власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення, що на поверховому плані позначені під № № 4 - 1, 4 - 2, 4 - 3 загальною площею 111 м. кв. та знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - НОМЕР_1 за відсутністю підстав на такі позовні вимоги. Відмовлено представнику позивача за первинним позовом у задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності з підстав зазначених у клопотанні та визнано зустрічний позов таким, що поданий з дотриманням вимог закону.Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 за участю третіх осіб: ОСОБА_6 та ПАТ «ВіЕс Банк» про здійснення реального поділу нежитлового приміщення загальною площею 111 м. кв. за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - НОМЕР_1, за відсутністю на те підстав.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення в частині вирішення зустрічного позову скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити. Рішення в частині вирішення первісного позову - змінити, виключивши з нього покликання про те, що нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 111,7 кв.м. є особистою власністю ОСОБА_4 В іншій частині рішення залишити без змін. Вважає рішення в частині вирішення зустрічного позову незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене за неправильного застосування норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення зустрічного позову по суті. Зазначає, що спірне приміщення було набуте за грошові кошти, що отримані подружжям за кредитним договором №KF38743 від 13.04.2006 року, що укладений між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_4 На укладення даного кредитного договору ОСОБА_2 надала згоду, кошти отримані за даним договором використані в інтересах сім'ї, тобто придбано спірне приміщення з метою подальшого передання його в оренду та відповідно отримання прибутку для сім'ї. Також, вказує на те, що вона, як дружина позивача, щоб збільшити відповідальність подружжя за укладення кредитного договору, виступила у вказаних правовідносинах поручителем, що зазначено в п. 2.1. кредитного договору. Крім цього, вказує на те, що повернення грошових коштів особисто ОСОБА_4, як зазначив суд першої інстанції, правового значення у справі немає, оскільки зазначення прізвища ОСОБА_4 в платіжних документах, в той момент коли сторони перебували у шлюбі, не є доказом того, що ним передавались банку особисті кошти, а не кошти подружжя. Повернення кредитних коштів мало місце вже після набуття майна у спільну сумісну власність і таке повернення не може змінити правового режиму спільної власності цього майна.

В судове засідання окрім представників сторін решта учасників справи (їх представники) не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників),зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що інтереси сторін у судовому засіданні захищали представники.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача - на підтримання апеляційної скарги, представника позивача - в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, зустрічної позовної заяви, заперечень на первісний та зустрічний позов сторін, апеляційної скарги, а також усних та письмових пояснень та заяв учасників справи та їх представників у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на, ст.ст. 10, 3, 169 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 61, 71 СК України, ч.3 ст.368, ст.ст. 328, 392, 256, 257, ч.ч. 1,2 ст. 372, ч. 1ст. 261, ч.ч. 4, 5 ст. 267, ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України, п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ч. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 та відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимог та зустрічних позовних вимог, - виходив з того, що шлюб між сторонами у справі був зареєстрований 01.06.2002 року у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського обласного управління юстиції, актовий запис № 868, що підтверджується рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17.07.2012 року. За період спільного проживання подружжям , набуте у власність наступне майно: - квартира за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 70,3 кв.м., що підтверджується свідоцтвом на право власності на квартиру від 09.02.2011 року. Вартість квартири 395100 грн., право власності належить ОСОБА_4; - нежитлове приміщення №№ 4-1, 4-2, 4-3 загальною площею 111 м. кв. за адресою: АДРЕСА_2, право власності на яке набуто на підставі договору купівлі продажу нежитлового приміщення від 04.05.2006 року, право власності належить ОСОБА_4 Відповідно до копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 04.05.2006 року, ОСОБА_4 - суб»єкт підприємницької діяльності - фізична особа придбав у ОСОБА_7 нежитлове приміщення №№ 4-1, 4-2, 4-3 загальною площею 111 м. кв. за адресою: АДРЕСА_2 за 33716,00 грн. Згідно з інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.03.2016 року, нежитлові приміщення 4-2/102,5 кв.м. , 4-2/6,2 кв.м. заг. площею 111,7 кв..м належать на праві приватної власності ОСОБА_4 , реєстровий НОМЕР_2. 13.04.2006 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Електрон Банк» було укладено кредитний договір № KF38743, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кошти для придбання та капітального ремонту вищевказаного нежитлового приміщення в кінцевому розмірі 70 тис. доларів США. З метою забезпечення виконання даного зобов'язання, 14.04.2006 року ОСОБА_8 було укладено іпотечний договір, згідно умов якого нею передано в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Протягом терміну дії договору ОСОБА_4 особисто було сплачено на погашення кредиту суму в розмірі 111247 доларів США та 6275,11 грн. за договорами страхування даного нежитлового приміщення, що підтверджується виписками ПАТ «Ві Ес Банк» по кредитному договору № KF38743. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17.07.2012 року шлюб між сторонами у справі розірвано. В судовому засіданні встановлено, що спірні нежитлові приміщення на момент розгляду справи в суді належать ОСОБА_4 на праві приватної власності 1/1, відповідно до договору купівлі - продажу, Р.№ 835 від 04.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Джурик М.Ю. Судом встановлено, що право власності ОСОБА_4 підтверджено правовстановлюючими документами, які не скасовані. ОСОБА_2 не оспорює право власності на підставі вказаних документів, проте просить здійснити його поділ. В судовому засіданні стороною первинного позивача, не надано жодного належного доказу порушення прав на його приватну власність, а також не наведено підтверджень обставин, що свідчать про втрату ним документів, що посвідчують його право власності. За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_4 задоволенню не підлягають за відсутністю на це підстав. Задоволенню також не підлягають зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про реальний поділ спірних нежитлових приміщень, з огляду на наступне. Оскільки, позивачем за зустрічним позовом не ставиться питання про визнання нерухомого майна, а саме нежитлових приміщень №№ 4-1, 4-2, 4-3 загальною площею 111 м. кв. за адресою: АДРЕСА_2, спільною сумісною власністю подружжя, а спірні приміщення належать ОСОБА_4 на праві приватної власності 1/1, то зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають з огляду на відсутність на те підстав, тобто, підстав передбачених законом на право виділення частки із спільного майна. Що стосується клопотання позивача за первинним позовом про застосування строків позовної давності до зустрічних позовних вимог, то згідно зі ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Виходячи із поданих заяв, та матеріалів справи, порушених правовідносин, суд вважав, що підстав до застосування строку позовної давності у суду не має, оскільки позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 дізналась про порушення свого права у зв'язку із подачею ОСОБА_4 первинного позову.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені без повного та всебічного з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи; обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону суперечать; обставини, які суд вважав встановленими - не доведені.

Позивач ОСОБА_4 звернувся в суд з позовною вимогою до відповідача ОСОБА_2 за участю третіх осіб: ОСОБА_6 та ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання за ним права особистої приватної власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення № № 4-1, 4-2, 4-3 загальною площею 111 м. кв. за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - НОМЕР_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач за первинним позовом покликався на те, що за час перебування шлюбу із відповідачкою, що був укладеним 01.06.2002 року та розірваний рішенням Залізничного районного суду м. Львова 17.07.2012 року, - ним було набуте у власність наступне майно: - квартира за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 70,3 кв.м., що підтверджується свідоцтвом на право власності на квартиру від 09.02.2011 року вартістю 395100 грн.; - нежитлове приміщення №№ 4-1, 4-2, 4-3 загальною площею 111 м. кв. за адресою: АДРЕСА_2, право власності на яке набуто на підставі договору купівлі продажу нежитлового приміщення від 04.05.2006 року. Після розірвання шлюбу між ним та відповідачкою досягнуто згоди щодо поділу квартири за адресою: АДРЕСА_3, за яку він сплатив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 395100 грн. На даний час, відповідач заперечує його право приватної власності на нежитлове приміщення №№ 4-1, 4-2, 4-3 загальною площею 111 м. кв. за адресою: АДРЕСА_2, стверджуючи, що це її майно. Вказує, що дане нежитлове приміщення було придбане ним на підставі договору купівлі - продажу нежитлового приміщення від 04.05.2006 року, укладеного між ним та ОСОБА_7 за 34000 грн., що були сплачені ним ще до підписання договору. 13.04.2006 року між ним та ВАТ «Електрон Банк» було укладко кредитний договір № KF38743, за умовами якого, він отримав кошти для придбання та капітального ремонту вищевказаного нежитлового приміщення. З метою забезпечення виконання даного зобов'язання, 14.04.2006 року його матір'ю ОСОБА_8 було укладено іпотечний договір, згідно умов якого, нею передано в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Протягом терміну дії договору ним особисто було сплачено на погашення кредиту суму в розмірі 111247 доларів США та 6275,11 грн. за договорами страхування даного нежитлового приміщення. В період подружнього життя відповідач не мала джерел доходів, відтак усі витрати з приводу нерухомого майна були здійсненні ним особисто. Відтак, із покликанням на ст. 57 СК України, правову позицію Верховного суду України у справі № 6-612цс15, просив визнати за ним право особистої приватної власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення №№ 4-1, 4-2, 4-3 загальною площею 111 м. кв. за адресою: АДРЕСА_2, а також стягнути із відповідача судові витрати.

У свою чергу ОСОБА_2 подала зустрічний позов, в якому просили здійснити реальний поділ нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 111,7 кв. м, виділивши їй : приміщення площею 1,5 кв. м у приміщенні, що позначене на поверхневому плані літ. 4-1; приміщення площею 3,1 кв. м в приміщенні, що позначене на поверховому плані літ 4-3; приміщення площею 50,9 м. кв. в приміщенні, що позначене на поверховому плані літ. 4-2.

В обґрунтування свого зустрічного позову, відповідачка ОСОБА_2 покликалася на те, що за час спільного проживання, в період існування шлюбних відносин, ними, подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_2 набуте нежитлове приміщення загальною площею 111 м. кв. за адресою: АДРЕСА_2. Вказане нежитлове приміщення було набуте ними за грошові кошти, що отримані подружжям за кредитним договором № KF38743 від 13.04.2006 року, де в п. 2.1 вона виступила поручителем, що відповідає нормам ч.3 ст. 65 СК України. Із покликанням на ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України, вважає, що грошові кошти за договором кредиту були набуті подружжям у спільну сумісну власність. Оскільки нежитлове приміщення придбане за спільні кошти подружжя, воно є спільним майном подружжя.

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно,набуте нею,ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, тощо.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Таким чином ст. 60 СК України, передбачає виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу.

Відповідно до ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Також, відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Як роз'яснено в п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Також, із правової позицій Верховного Суду України у справі №6-539цс16 від 14.09.2016 року вбачається таке:

«Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

У справі, яка переглядається, суд установив, що кошти за укладеними за час шлюбу договорами позики позивач одержав дляпогашення кредиту, за який було придбано жилий будинок, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а також для здійснення переобладнання та ремонту цього жилого будинку.

Однак, дійшовши зазначених висновків на підставі встановлених фактичних обставин, суди залишили поза увагою, що в подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок позичених грошових коштів жилий будинок, внаслідок укладення договорів позики виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, апеляційний суд, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, не взяв до уваги, що праву на спільну сумісну власність на жилий будинок кореспондується боргове зобов'язання - повернення грошової суми, що позичалася на придбання цього будинку.

Отже, у справі, яка переглядається Верховним Судом України, суди апеляційної та касаційної інстанцій неправильно застосували положення частини четвертої статті 65 СК України, судове рішення суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року висновку щодо застосування в подібних правовідносинах зазначеної норми матеріального права, що відповідно до статті 3604 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень судів касаційної та апеляційної інстанцій, ухвалених у цій справі.

Разом з тим для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносили сторони свої особисті кошти в рахунок погашення зобов'язань за договорами позики.».

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, - сторони з 1.06.2002 року по 28.07.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу, за спільні кошти, подружжям, у спільну сумісну власність, - набуто спірний об'єкт нерухомості - нежитлові приміщення №№ «4-1», «4-2», «4-3», що знаходяться за адресою АДРЕСА_2, загальною площею 111,7 кв.м.

Так, такі приміщення придбані за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 4.05.2006 року ОСОБА_4 за кредитні кошти, що були отримані ним же за кредитним договором укладеним 13.04.2006 року з ВАТ «Електрон банк».

Так, приміщення придбані за 34 тис. грн., що на той час становило - 6732,67 доларів США. У кредит ж позивач отримав 40 тис. доларів США.

Крім цього, між Банком та ОСОБА_4 22.05.2006 року було укладено іпотечний договір, за яким спірне приміщення було передане в іпотеку Банку для забезпечення виконання ним кредитних зобов'язань за згаданим договором кредиту, зобов'язання за яким зросло до 70 тис. доларів США, відповідно до додатку до такого від 22.05.2006 року.

Крім цього, як вбачається із матеріалів справи та сторонами не спростовано та визнано - ціль отримання кредитну була придбання спірного нерухомого приміщення та його ремонт. Відповідачка ж у письмових заявах нотаріусу при укладенні договорів, що згадані вище, надала згоду на придбання спірного нежитлового приміщення, передачі такого в іпотеку та укладення додаткового договору до договору іпотеки внаслідок збільшення обсягу кредиту та збільшення вартості спірного приміщення.

Про те, що отримані у кредит кошти слід вважати спільним майном подружжя, а також те, що набуте у власність та відремонтоване за ці ж спільні кредитні кошти подружжя спірне нежитлове приміщення є спільним майном подружжя свідчить і те, що у кредитному договорі, який був змінений у зв'язку із збільшенням суми кредитування до 70 тис. доларів США вказано про те, що такий укладається для придбання та капітального ремонту нежитлового приміщення.

У заявах згодах на укладення договору купівлі-продажу спірного приміщення, а також укладення договору іпотеки та внесення до нього змін відповідачка ОСОБА_2 прямо вказала про те, що спірне нерухоме приміщення придбавається за кошти, що є спільною сумісною власністю та договори іпотеки та внесення до нього змін укладені в інтересах сім'ї на попередньо обговорених між подружжям умовах та такі договори відповідають їх спільному волевиявленню.

Крім цього, те, що спільні, отримані у кредит кошти були витрачені саме на придбання та капітальний ремонт спірного приміщення свідчить додатково і те, що вартість майна, яке було придбано за 34 тис. грн. у 4.05.2006 року (інвентаризаційна вартість 33716 грн.) - у серпні зросла (за згодою сторін та Банку) до 419150 грн.

Жодних доказів про те, що у будь-кого з подружжя були інші особисті кошти у таких розмірах, що надавали б можливість укласти такий договір купівлі-продажу та здійснити капітальний ремонт приміщення, довівши його вартість до згаданої, - сторонами не подано та доводів про це наведено не було.

Відповідно набуте під час шлюбу майно, за спільні, отримані у кредит кошти, що (як придбання майна, збільшення його вартості внаслідок проведення ремонтних робіт, а також і отримання кредитних коштів), також, було здійснено за спільною згодою, в інтересах сім'ї та за спільною домовленістю, - слід вважати об'єктом спільної сумісної власності.

Як вбачається, також, із доводів представників сторін майно як під час шлюбу, так і після його припинення використовувалось для здачі в оренду з метою отримання прибутку. Таке теж слід вважати мало місце за взаємною згодою - протилежного жодною із сторін не доведено та доводів щодо цього не наводилось із підтвердження відповідних доказів.

Відповідно слід вважати, що до подання позову ОСОБА_4 про визнання об'єкту спільної сумісної власності його особистим майном відповідачка не могла знати про порушення, невизнання чи оспорювання її прав на об'єкт спільної сумісної власності і відповідно строк позовної давності слід відраховувати з часу подання такого позову (ст. 72 СК України), який, слід вважати нею не пропущений та відповідно заява позивача про застосування такого строку, як підставу для відмови у задоволенні позову, до задоволення не підлягає.

Однак, зважаючи на вказані норми закону та їх роз'яснення, а також обставини, що мають значення для справи, про що йтиметься, - слід вказати, що окрім визнання спірного об'єкту спільною сумісною власністю слід, також, вказати і про те, що борг за отримані в кредит кошти частково був погашений особисто позивачем та у даному спорі (фактично про підтвердження особистої власності позивача на майно чи того факту, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя та його реального розподілу на чому наполягала відповідачка), суд не може не враховувати і обставини погашення боргу подружжя за кредитним договором, що піддягає також розподілу в процесі реального розподілу спірного нерухомого майна та створення фактично двох окремих об'єктів права власності та припинення будь-яких подальших спорів між сторонами з приводу набуття спільного майна, збільшення його у вартості та погашення спільного кредитного боргу, за який було набуто спільне майно.

Так, як вказано вище, подружжям, в особі позивача ОСОБА_4 було отримано у кредит кошти у загальному розмірі - 70 тис. доларів США для придбання спільного майна та проведення у ньому капітального ремонту для покращення його стану внаслідок чого збільшилась його вартість. Вказані договори укладались в інтересах сім'ї. Крім цього, в подальшому майно теж використовувалось в інтересах обох сторін для отримання прибутку.

Відповідно кредитні кошти, які, як вбачається із наведеного вище, були об'єктом спільної сумісної власності та потрачені на заявлені цілі, так і борг з їх повернення відповідно теж слід вважати спільним боргом подружжя.

Борг за кредитним договором як вбачається із матеріалів справи було погашено ОСОБА_4 - після розірвання шлюбу, а саме остаточно 13.04.2016 року.

Жодних доказів про те, що такий борг був погашений і відповідачкою суду представлено не було та матеріали справи таких не містять.

Станом на день набрання законної сили рішенням про розірвання шлюбу а саме 28.07.2012 року, - борг за кредитним договором становив 28367,94 долари США та був погашений до 13.04.2016 року.

Відповідно вказана сума боргу, як і об'єкт спільної сумісної власності (спірний об'єкт нерухомості) підлягає розподілу порівну між подружжям.

Оскільки половина боргу відповідачкою погашена не була (натомість як вбачається із матеріалів справи така погашена самим позивачем) - така підлягає стягненню з відповідачки в корить позивача в порядку розподілу як майна, так і боргів, що виникли внаслідок набуття такого майна. А саме у розмірі 14183,97 доларів США, що станом на час розгляду справи становить 393888,84 грн.

Доводи представника позивача про те, що подружжя фактично припинило подружні відносини у січні 2011 року, на що він посилався у позовній заяві про розірвання шлюбу та було визнано відповідачкою, що відповідно впливає та період коли спільний борг погашався ним за особисті кошти, - слід вважати безпідставними, оскільки жодних доказів про те, що сторони фактично припинили подружні стосунки у січні 2011 року позивачем не представлено, а відповідачка вказане заперечила. Рішенням ж суду про розірвання шлюбу між сторонами встановлено виключно те, що сторони на час ухвалення рішення не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх відносин. Того ж факту, що сторони фактично припинили подружні стосунки у січні 2011 року судом не встановлено. Факт визнання позову відповідачкою про розірвання шлюбу, про що йдеться в рішенні суду не вказує на визнання нею всіх обставин, на які посилався позивач у позовній заяві чого судом не встановлено.

Крім цього, зважаючи на отриманий висновок судової будівельно-технічної експертизи зустрічний позов підлягає до задоволення із здійсненням реального розподілу об'єкту спільної сумісної власності подружжя (спірного об'єкту нерухомості), за яким такий розподілений по ? ідеальній частині, без відступу від ідеальних часток сторін, які є рівними. Заперечень стосовно такого варіанту розподілу чи альтернативних варіантів розподілу сторонами не подано та клопотань з приводу цього не заявлено.

При цьому, з метою влаштування повноцінних окремих приміщень кожною із сторін їм слід провести відповідні будівельно-оздоблювальні роботи, про що йдеться у висновку експертизи.

Вказаним апеляційну скаргу слід задовольнити частково визнавши її доводи частково обґрунтованими.

Оскаржуване ж рішення суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням нового, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 слід відмовити. Зустрічний ж позов ОСОБА_2 слід задовольнити частково.

Здійснити реальний поділ спірних нежитлових приміщень №№ «4-1», «4-2», «4-3», що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, загальною площею 111,7 кв.м. як об'єкта спільної сумісної власності подружжя виділивши:

-ОСОБА_2 приміщення 1, площею 47,6 кв.м. та приміщення 2, площею 6,3 кв.м., а всього приміщень загальною площею 53,9 кв.м. (згідно висновку №5-18Е судової будівельно-технічної експертизи від 10.05.2018 року судового експерта ОСОБА_11.);

-ОСОБА_4 приміщення 3, площею 52,2 кв.м. та санвузол 4, площею 1,7 кв.м., а всього приміщень загальною площею 53,9 кв.м. (згідно висновку №5-18Е судової будівельно-технічної експертизи від 10.05.2018 року судового експерта ОСОБА_11.);

-в спільному користуванні залишити 1 тамбур, площею 4,9 кв.м. (згідно висновку №5-18Е судової будівельно-технічної експертизи від 10.05.2018 року судового експерта ОСОБА_11.).

Зобов'язати обох сторін з однаковими для кожної з них матеріальними затратами влаштувати перегородку між приміщеннями 1 площею 47,6 кв.м. та 3 площею 52,2 кв.м. (згідно висновку №5-18Е судової будівельно-технічної експертизи від 10.05.2018 року судового експерта ОСОБА_11.). Позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 слід влаштувати двері з тамбура в приміщення 1 площею 47,6 кв.м. Відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_4 слід влаштувати двері з тамбура в приміщення 3 площею 52,2 кв.м. Також, слід стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 гривневий еквівалент 14183,97 доларів США (який слід визначати на час виконання рішення), що станом на час розгляду справи становить 393888,84 грн., а саме половину коштів, що були сплачені ним особисто на погашення кредиту отриманого для придбання об'єкта спільної сумісної власності. В задоволенні решти зустрічного позову слід відмовити.

Додатково слід вказати, що такі висновки не суперечать і наведеним сторонами постановам суду касаційної інстанції, що є обов'язковими до застосування та у яких потлумачені схожі за своєю природою правовідносини щодо поділу майна подружжя.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 липня 2016 року- скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб: ОСОБА_6 та ПАТ "ВіЕс Банк" про визнання права особистої власності на нерухоме майно - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб: ОСОБА_6 та ПАТ "ВіЕс Банк" про здійснення реального поділу нежитлового приміщення - задовольнити частково.

Здійснити реальний поділ нежитлових приміщень №№ «4-1», «4-2», «4-3», що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, загальною площею 111,7 кв.м. як об'єкта спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виділивши:

-ОСОБА_2 приміщення 1, площею 47,6 кв.м. та приміщення 2, площею 6,3 кв.м., а всього приміщень загальною площею 53,9 кв.м. (згідно висновку №5-18Е судової будівельно-технічної експертизи від 10.05.2018 року судового експерта ОСОБА_11.);

-ОСОБА_4 приміщення 3, площею 52,2 кв.м. та санвузол 4, площею 1,7 кв.м., а всього приміщень загальною площею 53,9 кв.м. (згідно висновку №5-18Е судової будівельно-технічної експертизи від 10.05.2018 року судового експерта ОСОБА_11.);

-в спільному користуванні залишити 1 тамбур, площею 4,9 кв.м. (згідно висновку №5-18Е судової будівельно-технічної експертизи від 10.05.2018 року судового експерта ОСОБА_11.).

Зобов'язати обох сторін з однаковими для кожної з них матеріальними затратами влаштувати перегородку між приміщеннями 1 площею 47,6 кв.м. та 3 площею 52,2 кв.м. (згідно висновку №5-18Е судової будівельно-технічної експертизи від 10.05.2018 року судового експерта ОСОБА_11.).

Позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 слід влаштувати двері з тамбура в приміщення 1 площею 47,6 кв.м.

Відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_4 слід влаштувати двері з тамбура в приміщення 3 площею 52,2 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 еквівалент 14183,97 доларів США, що станом на час розгляду справи становить 393888,84 грн., - ? частину коштів, що були сплачені ним особисто на погашення кредиту отриманого для придбання об'єкта спільної сумісної власності.

В задоволенні решти позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра