У Х В А Л А

19 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 464/7363/17

провадження № 61-46855ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сімоненко В. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 9 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила стягувати на її користь аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 10 000 грн, щомісячно, починаючи з 8 червня 2017 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до 27 жовтня 2029 року; стягувати з відповідача на її користь додаткові витрати на дитину у розмірі 670 грн щомісячно, починаючи з 1 вересня 2017 року, та до досягнення дитиною повноліття, тобто до 27 жовтня 2029 року.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 9 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2018 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн, щомісячно, починаючи з 6 листопада 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, з подальшою індексацією грошової суми відповідно до закону. Вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину - доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі у розмірі 670 грн, щомісячно, починаючи з 6 листопада 2017 року, з подальшою індексацією грошової суми відповідно до закону. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконанню.

Стягуючи з відповідача 1000 грн на дитину щомісячно, суди виходили з того, що відповідач повинен утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 Сімейного кодексу України); при цьому суди врахували, що відповідач протягом тривалого періоду, зокрема, і з часу розірвання шлюбу між сторонами частково виконує свій батьківський обов'язок з утримання доньки, що підтверджено квитанціями про сплату за харчування дитини при тимчасовій непрацездатності відповідача, відсутність доказів скрутного матеріального становища відповідача; стан здоров'я дочки та відповідача; відсутність у відповідача інших дітей, непрацездатних осіб; щомісячний розмір необхідних коштів на утримання дитини сторін, про який заявила позивач (10000 грн), який, зважаючи на розмір прожиткового мінімуму на дитину такого віку, що на даний час, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» складає 1492 грн, є надмірним; а тому щомісячний розмір аліментів у розмірі 1000 грн, щомісячно, є достатнім, таким, який в змозі буде сплачувати відповідач та не порушуватиме права чи інтереси сторін або їх спільної дитини, із врахуванням обставин встановлених судом.

6 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 9 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2018 року, у якій просила скасувати рішення у справі в частині розміру аліментів на утримання дитини в повному обсязі та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити повністю, а саме стягувати з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 10000 грн, щомісячно.

Також заявниця просить поновити строк на касаційне оскарження постанови Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2018 року, посилаючись на те, що повний текст судового рішення складено 27 липня 2018 року. Копію повного тексту судового рішення вона не отримала, а ознайомилась з ним лише 10 жовтня 2018 року - в день ознайомлення з матеріалами справи її представником в суді першої інстанції. Вказане підтверджується копією клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (з відміткою суду першої інстанції) та розпискою представника адвоката ОСОБА_4 про таке ознайомлення.

Згідно зі статтею 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Указані обставини є достатніми підставами для поновлення строку.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не були взяті до уваги її докази, що розмір аліментів, який встановив суд є недостатній для забезпечення нормального розвитку дитини.

Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частина перша статті 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи і справи, що виникають з трудових відносин, а згідно частини другої цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження).

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує критерії, визначені в частині третій статті 274 ЦПК України, а саме: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

За встановленими судами обставинами справи та визначеними правовідносинами, які випливають з сімейних правовідносин, правове регулювання та застосування норм матеріального права не представляє складності. Питання права зазначені у касаційній скарзі не мають фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа не становить суспільного інтересу.

Суди ухвалювали рішення відповідно до усталеної судової практики, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України). Таким чином, за встановленими фактичними обставинами, справи та правовідносинами; правовим регулювання спору, справа не представляє значної складності, не належить до виключень із категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

За таких обставин справа як така, що не представляє значної складності, може бути визнана малозначною.

Крім того, відповідно до частини першої статі 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження;

У цій справі обставин, передбачених частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389 та частиною першою статі 411 ЦПК України, за наявності яких судові рішення в малозначних справах підлягають касаційному оскарженню або обставин, за яких судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню не встановлено.

З огляду на викладене та відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389, пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження в даній справі слід відмовити.

Керуючись пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

Поновити ОСОБА_1 процесуальний строк на касаційне оскарження рішення Сихівського районного суду м. Львова від 9 лютого 2018 року та постанови Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2018 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 9 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Сімоненко