05.05.2018 Єдиний унікальний номер 205/7977/17
Провадження №2/205/895/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2018 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Шавули В.С.

при секретарі Джурко Ю.І.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобовязання вчинити дії, стягнення заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 28 листопада 2017 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.1-4).

В обґрунтування вимог зазначила, що 13 липня 2017 року вона влаштувалась на роботу до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на посаду продавця в магазин «Старий кабак», розташований за адресою: м. Дніпро, вул.. Енергетиків, буд.№4.

Під час прийому на роботу сторони погодили, що заробітна плата позивача становитиме 130,00 грн. за 12 годин праці, під розписку ознайомлено із вимогами внутрішнього трудового розпорядку та розяснено посадові обовязки. Також, розяснено положення Закону України «Про захист прав споживачів», які необхідно дотримуватись під час здійснення своїх трудових обовязків.

29 липня 2017 року трудові відносини між сторонами припинено на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, проте заробітну плату позивачу не виплачено та повернуто трудову книжку, в якій відсутній запис про те, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем.

Посилаючись на викладені у позові обставини, позивач просить суд встановити факт перебування ОСОБА_1, 08.03.1960р.н., у трудових відносинах з суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на посаді продавця у період з 13 липня 2017 року по 29 липня 2017 року; зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 внести запис до трудової книжки ОСОБА_1, 08.03.1960р.н., про роботу у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 у період з 13 липня 2017 року по 29 липня 2017 року та запис про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України; стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 13 липня 2017 року по 29 липня 2017 року у розмірі 1 980 грн., з яких нарахувати і сплатити податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за вказаний період роботи.

Позивач та її представник за довіреністю адвокат ОСОБА_4, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі.

Відповідач та її представник за договором адвокат ОСОБА_5 у судове засідання не зявились. Позивач причини своєї неявки не повідомила, письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надсилала. Представник надала суду письмову заяву, в якій просить відкласти розгляд справи на іншу дату, оскільки буде знаходитись за межами Дніпропетровської області.

У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились.

За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Підставою звернення позивача до суду із позовом є захист прав та майнових інтересів сторони за трудовим правовідношенням, повязаних із реалізацією гарантованого ст.43 Конституції України права на працю.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Суд, вислухавши пояснення позивача, свідка, зясувавши обставини справи, дослідивши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи із наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є зареєстрованою як фізична особа-підприємець та займається підприємницькою діяльністю з 30.08.2012 року. Номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців: 2 083969.

Згідно штатного розпису від 01.03.2017 року у ФОП ОСОБА_2 затверджено три штатні одиниці з місячним фондом заробітної плати 9 600,00 грн., а саме посади: провідного продавця-консультанта та продавця-консультанта (а.с.40).

Із відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №34081/06/30 від 04.12.2017 року видно, що станом на 30 листопада 2017 року із наявної інформації про найманих працівників ФОП ОСОБА_2 за липень 2017 року відомості про громадянку ОСОБА_1 відсутні (а.с.27).

З приводу невиплати заробітної плати ОСОБА_1 зверталась із відповідною заявою до Самарського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області (а.с.8), а також, до Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (а.с.9-10).

Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов'язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов'язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов'язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно.

У ст.. 21 КЗпП України наведено визначення трудового договору, що це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Отже, основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. На відміну від працівника, виконавець не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує і виконує свою роботу.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», - згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу.

Позивач стверджувала, що вона фактично була допущена до роботи, в період з 13.07.2017 року по 29.07.2017 року включно щодня виконувала обовязки продавця в магазині "Старий кабак" по вул. Енергетиків, буд.4, в м. Дніпрі, який належить ФОП "ОСОБА_3О.", здійснювала прийом та реалізацію товару покупцям без застосування електронних контрольно-касових апаратів, прибирала приміщення магазину, здійснювала його відкриття зранку та зачиняла після закінчення робочого часу, і ставила на сигналізацію, здійснювала приймання товару від постачальників, у звязку з чим, підписувала відповідні прибутково-видаткові накладні.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що він здійснював покупки в магазині «Старий кабак», бо цей магазин розташований у зручному місці біля його будинку. Світлана працювала в ньому продавцем. Систематично з ранку та з вечора він здійснював там покупки, розраховуючись грошовими коштами готівкою. ОСОБА_7 там приблизно два місяці. Бачив як вона працювала на виносній торгівлі в цьому магазині, прибирала територію біля магазину, як відчиняла його.

Отже, свідок підтвердив факт того, що ОСОБА_1 працювала у вказаному магазині та зазначені нею обставини.

Крім того, на переконання суду, наявні у справі та досліджені судом докази в своїй сукупності свідчать про доведеність того факту, що позивач з 13.07.2017 року по 29.07.2017 року працювала в магазині "Старий кабак" по вул. Енергетиків, буд.4, в м. Дніпрі, який належить ФОП "ОСОБА_3О.", виконувала обовязки продавця, відповідно, між сторонами по справі існували трудові відносини, які у сукупності з іншими доказами по справі, дають підстави стверджувати про обґрунтованість доводів позивача про існування саме трудових відносин з відповідачем.

Згідно п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України визначено, що однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом з тим за змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Таким чином, правом суду є застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.03.2017 року за № 6-259цс17.

Отже, суд вважає, що заробітна плата в сумі 1 980,00 грн. має бути стягнута із відповідача на користь позивача за фактично відпрацьований період, а саме: з 13.07.2017 року по 29.07.2017 року.

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції вважає у повному обсязі доведеними, законними та обґрунтованими вимоги позивача, у звязку із чим, слід встановити факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 на посаді продавця у період із 13 липня 2017 року по 29 липня 2017 року; зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про роботу у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 у період з 13 липня 2017 року по 29 липня 2017 року та запис про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України; стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 13 липня 2017 року по 29 липня 2017 року у розмірі 1 980,00 грн.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що в силу п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору, а його вимоги належать задоволенню, тому судові витрати по справі в сумі 704,80 грн. слід стягнути із відповідача на користь держави.

На підставі викладеного, і керуючись ч.4 ст.55, ст.43, 124 Конституції України, ст.236, 237 КЗпП України, ст.11, 15, 16 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 4,6,10,12,13, 81-83, 141, 247, 263-264, 268, 272 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобовязання вчинити дії, стягнення заробітної плати, - задовольнити.

Встановити факт перебування ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, у трудових відносинах з суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3), на посаді продавця у період із 13 липня 2017 року по 29 липня 2017 року.

Зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3) внести запис до трудової книжки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, про роботу у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 у період з 13 липня 2017 року по 29 липня 2017 року та запис про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3) на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, заробітну плату за період з 13 липня 2017 року по 29 липня 2017 року у розмірі 1 980,00 грн. (одна тисяча девятсот вісімдесят грн.. 00 коп.).

Стягнути із фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3) на користь держави судовий збір в сумі 2 114,40 грн. (дві тисячі сто чотирнадцять грн.. 00 коп.).

Допустити негайне виконання рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.С.Шавула