АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Справа № 671/1584/16-ц
Провадження № 22-ц/792/16/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя-доповідач), П'єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Філіпчук О.С.

за участю відповідача ОСОБА_3, представника апелянтки ОСОБА_4 та позивачки ОСОБА_5 ОСОБА_6, представника відповідача ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №671/1584/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Волочиського районного суду від 14 червня 2017 року (суддя Чорний С.Б.) у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_3 про визнання права власності на будівельні матеріали і роботи незавершеного будівництва житлового будинку та про виключення зі складу спільного майна подружжя житлового будинку.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача та представників учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_5 та ОСОБА_9, звертаючись до суду зазначали, що відповідач ОСОБА_3 на підставі Державного акту від 27.11.2012 року серії НОМЕР_1 є власником земельної ділянки площею 0,10 га. з кадастровим номером НОМЕР_2 наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1, яка є його особистою приватною власністю.

04 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, дошлюбне прізвище якої ОСОБА_5 і ОСОБА_9 був укладений Договір про встановлення права користування вказаною земельною ділянкою для забудови, відповідно до якого власник ОСОБА_3 надав, а землекористувачі ОСОБА_5 та ОСОБА_9 прийняли у користування цю земельну ділянку для будівництва на ній будинку, на основі якого було внесено зміни в будівельний паспорт. Позивачі зазначали, що ними та за їх кошти проводилося будівництво житлового будинку і ними було придбано матеріалів та виконано робіт на суму 950 000 грн. Посилаючись на те, що на даний час між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 існує спір про поділ спільного майна подружжя позивачі вважають, що незавершене будівництво житлового будинку на цій земельній ділянці не може виступати як об'єкт права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_3, а тому просили суд визнати за ними в рівних частках право особистої власності на будівельні матеріали та роботи незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1, виключивши його зі складу спільного майна подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_3

Рішенням Волочиського районного суду від 14 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просить його скасувати та ухвалити нове, яким вимоги позивачів задовольнити в повному обсязі. Апелянт посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими та порушення норм матеріального права, зокрема положень ст.ст. 205, 626, 627, 628, 629 ЦК України.

Апелянт зазначає, що судом під час розгляду справи не враховано доказів на підтвердження купівлі позивачами будівельних матеріалів, не надано належної оцінки договірним відносинам, що виникли між сторонами, а саме договору від 04.11.2013 року про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови та договору від 06.11.2013 року про організацію спорудження об'єкту будівництва індивідуального житлового будинку, що унеможливило об'єктивно та всебічно з'ясувати обставини справи та призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт також вважає помилковим та таким, що не відповідає вимогам законодавства висновок суду про те, що укладений між сторонами договір не набув юридичної сили, оскільки факт державної реєстрації договору носить лише адміністративний характер та не встановлює набрання ним юридичної сили, у разі коли сторони вже досягнули згоди щодо предмета договору, укладення якого відбулося і сама реєстрація не може змінювати моменту укладення договору та його наслідків.

Також на думку апелянта, суд невірно застосував до спірних правовідносин положення п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, оскільки спірна земельна ділянка, що приватизована ОСОБА_3 не є спільним майном подружжя. Адже земельна ділянка приватизована одним із подружжя відносилась до спільної сумісної власності лише в період з 09.02.2011 року по 13.06.2012 року, коли діяла ч. 5 ст. 61 СК України в редакції закону №2913-VI від 11.01.2011 року. Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.05.2012 року №4766, що набрав чинності 13.06.2012 року, доповнено статтю 57 СК України пунктом 5, згідно якого особистою приватною власністю чоловіка, дружини є земельна ділянка, набута ним, нею за час шлюбу внаслідок приватизації одержаної із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2017 року провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Волочиського районного суду від 14 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_9 до ОСОБА_7, ОСОБА_3 про визнання права власності на будівельні матеріали та роботи незавершеного будівництва житлового будинку і про виключення зі складу спільного майна подружжя житлового будинку зупинено до залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_9

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 08 травня 2018 року виправлено допущену в ухвалі Апеляційного суду Хмельницької області від 11 квітня 2018 року описку та поновлено провадження у вказаній справи та залучено ОСОБА_4 до участі у справі правонаступниками позивача ОСОБА_9

В засіданні апеляційного суду адвокат ОСОБА_6, будучи представником апелянтки ОСОБА_4 та позивачки ОСОБА_5, апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити, скасувавши рішення суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу визнав та просить її задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_7 ОСОБА_8 апеляційну скаргу не визнав і просить її відхилити.

ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 до суду не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про день і час слухання справи повідомлені належним чином.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши учасника справи та представників учасників справи судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.05.1997 року, який розірвано рішенням Волочиського районного суду від 12.10.2015 року.

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_3 на підставі рішення Волочиської міської ради від 25.12.2006 року набув право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,16 га, з них: 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, 0,06 га - для ведення особистого селянського господарства (т.1 а.с.202) і 27.11.2012 року йому було видано Державний акт серії НОМЕР_1 на земельну ділянку 0,10 га для обслуговування жилого будинку (т. 1 а.с.138).

28.10.2013 року за замовленням ОСОБА_3 Волочиським районним відділом містобудування та архітектури Волочиської РДА було видано будівельний паспорт на будівництво житлового будинку на вказаній земельній ділянці, а 20.11.2013 року ОСОБА_3 повідомив інспекцію ДАБК про початок будівельних робіт (т.1 а.с.159, 167, 168). На даний час будівництво будинку не завершено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_7 згоди на укладення договору від 04.11.2013 року про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови, згідно умов якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_9 та ОСОБА_10 право користування вказаною земельною ділянкою на 49 років для будівництва будівель (споруд) не надавала і зазначений договір не набув юридичної сили, оскільки не пройшов державної реєстрації у встановленому законом порядку та враховуючи ту обставину, що позивачами недоведені позовні вимоги у зв'язку з чим відсутні правові підстави для визнання за позивачами права власності на будівельні матеріали та роботи незавершеного будівництвом житлового будинку на спірній земельній ділянці.

Колегія суддів вважає, що посилання суду на підставу відмову у позові щодо належності земельної ділянки ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на праві спільної власності подружжя є помилковим, однак погоджується із висновком суду в тій частині, що позовні вимоги позивачів є недоведеними, що є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Однак, статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766 «Про внесення змін до Сімейного Кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка», що набрав законної сили 13.06.2012 року режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації змінено.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до положень Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року за № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року №10) земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Згідно ст. 125 ЗК України (в редакції станом на 27.11.2012 р.) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Таким чином, помилковим є посилання суду першої інстанції, що земельна ділянка, яка набута ОСОБА_3, є спільною сумісною власністю подружжя, адже як вбачається із матеріалів справи 27.11.2012 року ОСОБА_3 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000га., що розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, тобто в період дії п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, а тому вказана земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_3

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про те, що зазначена вище земельна ділянка є об'єктом справа спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_7 є обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу. Однак це посилання суду не призвело до невірного вирішення справи.

Разом з тим, згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України (в редакції на час постановлення оскаржуваного рішення) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, оцінивши надані учасниками справи та їх представниками докази, прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги позивачів є недоведеними.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови від 04.11.2013 року не можуть бути прийняті колегією суддів, виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалами справи, позивачі обґрунтовували своє право на забудову земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3, укладенням між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 (сином відповідача ОСОБА_3.) і ОСОБА_5 (вподальшому ОСОБА_5, дружиною відповідача ОСОБА_3.) 04.11.2013 року договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови.

Відповідно до ст. 413 ЦК України власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій).

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що зазначений вище договір не є вчиненим, виходячи із наступного.

Так, не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації - ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України.

Статтею 126 ЗК України (в редакції станом на 04.11.2013 року) встановлено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; під нерухомим майном розуміються також земельні ділянки.

За змістом ст. 4 вказаного Закону обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, зокрема, право користування земельною ділянкою (в редакції станом на 04.11.2013 року).

І саме після державної реєстрації договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови від 04.11.2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_9 могли б приступати до використання земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Як вбачається із матеріалів справи, договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови від 04.11.2013 року не пройшов державну реєстрацію, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що ця угода не є доказом здійснення будівництва на земельній ділянці по АДРЕСА_1 ОСОБА_9 та ОСОБА_5

Крім того, як вбачається із матеріалів справи (т.1 а.с.168) саме ОСОБА_3 20.11.2013 року подано до Інспекції ДАБК у Хмельницькій області повідомлення про початок виконання будівельних робіт індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 Хмельницької області, нове будівництво. І згідно цього повідомлення зазначено, що земельна ділянка використовується для будівництва на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 27.11.2009 року (а.с. 168).

Оцінюючи посилання апелянта на те, що суд упереджено та критично оцінив подані позивачами письмові докази, колегія суддів вважає їх безпідставними.

Так, відповідно до положень ст. 212 ЦПК України (в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції надано вірну оцінку доказам, що надані позивачами, а саме: товарним чекам, накладним, рахункам-фактурам, квитанціям на будівельні матеріали та суд прийшов до вірного висновку про відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці придбані матеріали були використанні у будівництві спірної нерухомості. Також, договір-заявка №001 на постачання будівельних матеріалів за адресою АДРЕСА_1 від 06.03.2014 року (т.1 а.с. 19 на звороті) не підтверджує саме факт доставки зазначених у цьому договорі матеріалів за вказаною адресою. Також, договір - замовлення №12 від 26.12 2014 року та акт №124 виконаних робіт від 20.01.2015 року (т. 1 а.с. 69) не є підтвердженням здійснення саме оплати ОСОБА_5 ФОП ОСОБА_13 за монтаж чавунної топки по АДРЕСА_1.

На думку колегії суддів ці доводи апеляційної скарги фактично зводяться до власної оцінки обставин справи і незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Волочиського районного суду від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 травня 2018 року

Судді: (підпис) А.П. Корніюк

(підпис) І.В. П'єнта

(підпис) О.І.Талалай

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду А.П. Корніюк

_____________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Чорний С.Б. Справа № 22ц/792/16/18

Доповідач - Корніюк А.П. Категорія №19