Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 641/3208/15-ц

провадження № 61-15570св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

представники позивача: ТемнюковаМарина Ігорівна, Геньбач Наталія Олександрівна, Поляков Володимир Геннадійович,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

треті особи - ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Комінтернівського районного суду

м. Харкова від 26 жовтня 2015 року у складі судді Ященко С. О. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 01 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Карімової Л. В., Бурлаки І. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі -

ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання особи іпотекодавцем та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 09 грудня 2005 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі -

АКБ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк передав у тимчасове користування грошові кошти в cyмi

50 тис. доларів США з кінцевим терміном повернення - 08 грудня 2020 року,

зi сплатою 12,75 % річних. Додатковою угодою № 2 до вказаного договору сторони погодили, що ОСОБА_7 банком надано грошові кошти в cyмi

53 292,92 доларів США з кінцевим терміном повернення - 08 грудня 2025 року,

зi сплатою 14 % річних.

ОСОБА_7 свої зобов'язання щодо повернення кредитних коштів не виконала, внаслідок чого станом на 19 березня 2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором, яка становить 1 437 426 грн 29 коп., з яких: 1 015 063 грн 61 коп. - заборгованість за кредитом, 275 667 грн - заборгованість за відсотками, 74 716 грн 09 коп. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту,

71 979 грн 70 коп. - пеня за несвоєчасне повернення відсотків за користування кредитом.

З метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору 09 грудня 2005 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_7 було укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передане майно, а саме - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

03 лютого 2015 року банку стало відомо, що вказану квартиру відчужено без згоди іпотекодавця і власником майна став ОСОБА_5, який відповідно до положень статті 23 Закону України «Про іпотеку» є іпотекодавцем.

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, ПАТ «Укрсоцбанк» просило суд: визнати ОСОБА_5 іпотекодавцем за договором іпотеки

від 09 грудня 2005 року; звернути стягнення за іпотечним договором на нерухоме майно, а саме - квартиру, загальною площею 66,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки за процедурою продажу предмета іпотеки, встановленою статтею 41 Закону України «Про іпотеку», шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, задовольнивши за рахунок іпотеки вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» станом на 19 березня 2015 року за кредитним договором від 09 грудня 2005 року у розмірі 1 437 426 грн 29 коп.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Визнано ОСОБА_5 іпотекодавцем за договором іпотеки від 09 грудня 2005 року. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором від 09 грудня 2005 року станом на 19 березня 2015 року у розмірі

1 062 492 грн 70 коп., що складається із: заборгованості за кредитом -

38 211,97 доларів США, що за курсом Національного банку України станом

на 19 березня 2015 року становить 890 216 грн 62 коп.; заборгованості за відсотками - 1 154,24 доларів США, що становить 26 890 грн 06 коп.; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 74 093 грн 60 коп., пені за несвоєчасне повернення відсотків - 71 292 грн 42 коп., та звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 09 грудня 2005 року, а саме - квартиру

АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_5, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Встановлено початкову ціну продажу предмета іпотеки на piвнi, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, на час продажу. У задоволенні решти позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом за період до 25 березня 2012 року задоволенню не підлягають, оскільки ПАТ «Укрсоцбанк» не доведено поважність причин пропуску позовної давності. Тому суд визначив розмір заборгованості ОСОБА_7 за кредитним договором від 09 грудня

2005 року станом на 19 березня 2015 року в сумі 1 062 492 грн 70 коп., і відповідно до пункту 2.4.3. іпотечного договору та статей 23, 39 Закону України «Про іпотеку» вважав, що ОСОБА_5, до якого перейшло право власності на іпотечне майно, несе всі обов'язки іпотекодавця, і у зв'язку з чим звернув стягнення на таке майно.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану представником - ОСОБА_6, відхилено. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що районним судом відповідно до вимог статей 260-261, 267 ЦК України зроблено обґрунтований висновок про те, що оскільки ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з зазначеним позовом тільки 25 березня 2015 року, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, за процентами за користування кредитом за період до 25 березня 2012 року задоволенню не підлягають, при цьому банком не доведено поважність причин пропуску строку позовної давності. У зв'язку із зазначеним та відповідно до статей 526, 530, частини першої статті 1049 ЦК України правильно визначено розмір заборгованості ОСОБА_7 за кредитним договором від 09 грудня 2005 року станом на 19 березня 2015 року в сумі 1 062 492 грн 70 коп.

Разом з тим, іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек, що узгоджується і з положеннями статті 204 ЦК України. Оскільки постанова Господарського суду Харківської області

від 24 грудня 2013 року та ухвала цього ж суду від 30 жовтня 2015 року, якою були скасовані арешти, накладені на майно та інші обмеження щодо розпорядження майном (в тому числі, але не виключно, усі податкові застави, застави рухомого та нерухомого майна, інші обтяження) учасників повного товариства «Батура О. В. і Компанія», скасовані, обтяження іпотекою квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є чинним і на ОСОБА_5, до якого перейшло право власності на вказане іпотечне майно, поширюються вимоги статті 23 Закону України «Про іпотеку».

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення в частині задоволених позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову банку.

Отже, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 жовтня

2015 року та ухвала Апеляційного суду Харківської області від 01 вересня

2016 року оскаржуються в частині задоволених позовних вимог

ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5 про визнання особи іпотекодавцем та звернення стягнення на предмет іпотеки, у решті вказані судові рішення не оскаржуються, тому у силу положень статті 400 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що прийняті з порушенням вимог чинного законодавства України. Посилався на те, що немає підстав для застосування статті 23 Закону України «Про іпотеку». Предмет іпотеки відчужувався арбітражним керуючим ОСОБА_8, а не іпотекодавцем ОСОБА_7, тому відповідач не є і не може бути іпотекодавцем. Вказував на те, що відчуження майна, переданого в іпотеку, під час проведення ліквідаційної процедури здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Тобто на момент придбання відповідачем нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1 не була іпотечним майном.

ОСОБА_5 є добросовісним набувачем спірної нерухомості, оскільки він її придбав у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, посилання ПАТ «Укрсоцбанк» щодо наявності факту переходу права власності безпосередньо від іпотекодавця до відповідача, а також перехід до відповідача прав та обов'язків іпотекодавця є помилковим. Право власності ОСОБА_5 набув завдяки придбанню майна у ліквідатора ОСОБА_8

Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами установлено, що 09 грудня 2005 року між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк передав у тимчасове користування грошові кошти в сумі 50 тис. доларів США з кінцевим терміном повернення - 08 грудня 2020 року, зі сплатою 12,75 % річних.

Додатковою угодою № 1 про внесення змін до договору кредиту від 09 грудня 2005 року з 20 жовтня 2008 року встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 14 % річних.

Додатковою угодою від 25 червня 2009 року № 2 про внесення змін до договору кредиту від 09 грудня 2005 року сторони договору дійшли згоди щодо надання ОСОБА_7 грошових коштів на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності в сумі 53 292,92 доларів США з кінцевим терміном повернення до

08 грудня 2025 року зі сплатою 14 % річних.

Крім того, визначено, що погашення кредиту здійснюється до 10 числа кожного місяця, починаючи з 10 січня 2006 року, згідно з встановленим у договорі графіком.

ОСОБА_7 належним чином свої зобов'язання не виконувала, у визначені договором строки погашення заборгованості за кредитним договором не здійснила, внаслідок чого на станом на 19 березня 2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором, а саме: 43 570,97 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 19 березня 2015 року становить

1 015 063 грн 61 коп., - заборгованість за кредитом, та 11 832,83 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 19 березня 2015 року становить 275 667 грн, - заборгованість за відсотками.

Встановлено, що з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_7 09 грудня 2005 року укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку передано майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7 на праві приватної власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продаж від 09 грудня 2005 року.

Зазначена квартира була реалізована під час проведення ліквідаційної процедури майна банкрута - приватного підприємства «Батура і Ко» шляхом укладення 30 травня 2014 року арбітражним керуючим ОСОБА_8 договору купівлі-продажу з ОСОБА_5

Згідно із частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їx обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини п'ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно зі частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України від 1 липня 2004 року

№ 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Відповідно до частин першої-другої статті 26 Закону України від 1 липня

2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктами 74, 75 Порядку держаної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек, що узгоджується з положеннями статті 204 ЦК України.

Відповідно до вимог статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Задовольняючи частково позов ПАТ «Укрсоцбанк», суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, виходили із того, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Оскільки постанова Господарського суду Харківської області від 24 грудня 2013 року та ухвала цього ж суду від 30 жовтня 2015 року, якою були скасовані арешти, накладені на майно та інші обмеження щодо розпорядження майном (в тому числі, але не виключно, усі податкові застави, застави рухомого та нерухомого майна, інші обтяження) учасників повного товариства «Батура О. В. і Компанія», скасовані, обтяження іпотекою квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є чинним і на ОСОБА_5, до якого перейшло право власності на вказане іпотечне майно, поширюються вимоги статті 23 Закону України «Про іпотеку». Крім того, ПАТ «Укрсоцбанк» не доведено поважність причин пропуску позовної давності, тому розмір заборгованості ОСОБА_7 за кредитним договором від 09 грудня 2005 року станом на 19 березня 2015 року визначено в сумі 1 062 492 грн 70 коп. Відповідно до пункту 2.4.3. іпотечного договору та статей 23, 39 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_5, до якого перейшло право власності на іпотечне майно, несе всі обов'язки іпотекодавця, у зв'язку із чим звернуто стягнення на таке майно.

Посилання касаційної скарги ОСОБА_5 на те, що постановою Харківського апеляційного господарськогосуду від 04 квітня 2016 року у справі № 922/4956/13 було скасовано ухвалу Господарського суду Харківської області від 30 жовтня 2015 року та припинено провадження у справі та те, що ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду першої інстанції у березня 2015 року, а рішення у справі ухвалено 26 жовтня 2015 року, тому постанова Господарського суду Харківської області від 24 грудня 2013 року була чинною суд не бере до уваги, оскільки на час перегляду рішення судом апеляційної інстанції вказані судові рішення були скасовані, а отже обтяження іпотекою квартири, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1, є чинним. Іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Доводи касаційної скаргивисновки судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 01 вересня 2016 року в частині задоволених позовних вимог публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5 про визнання особи іпотекодавцем та звернення стягнення на предмет іпотекизалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк