Провадження № 2/760/2647/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2018 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Гак Г.М.

позивача- Білоуса Ю.Ю.

представника відповідача- Тернового Р.Б,

представника 3-ї особи- Васильківського В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного господарського об»єднання Консорціум »Військово-будівельна індустрія» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, індексації, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач у жовтні 2017 року звернувся до суду з позовом і просив стягнути з відповідача 2 033, 92 гр. невиплаченої при звільненні компенсації за невикористану відпустку, індексацію заробітної плати з вересня 2014 року до серпня 2017 року в розмірі 7 526, 19 гр. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та 20 000, 00 гр. в відшкодування моральної шкоди.

В квітні 2018 року позивач подав заяв у про збільшення розміру позовних вимог і просить стягнути з відповідача:

-2 033, 92 гр. невиплаченої при звільненні компенсації за невикористану відпустку;

-7 526, 19 гр. індексації заробітної плати з вересня 2014 року до серпня 2017 року;

-40 800, 00 гр. недоплаченої заробітної плати при незаконному односторонньому зменшенні заробітної плати / істотних умов праці / відповідно до наказу №51 від 20 жовтня 2014 року;

-середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні до дня ухвалення рішення судом;

-769, 22 гр. не нарахованої та не виплаченої заробітної плати за 30 та 31 серпня 2017 року ;

-20 000, 00 гр. в відшкодування моральної шкоди.

Посилається в позові на те, що наказом голови ліквідаційної комісії Консорціуму «Військово-будівельна індустрія» № 34 від 22 вересня 2014 року «Про забезпечення виконання правової роботи» на період ліквідації Консорціуму «Військово-будівельна індустрія» він був прийнятий на роботу на посаду юрисконсульта за строковим трудовим договором з посадовим окладом 7 200,00 грн. на місяць.

В цей же день між ним та Консорціумом був укладений строковий трудовий договір зі строком дії - до повної ліквідації Консорціуму.

В жовтні 2014 року, всупереч ст. 22 Закону України «Про оплату праці», йому в односторонньому порядку було зменшено заробітну плату з 7 200,00 грн. до 6 000, 00 грн.

При цьому змін в організації праці і виробництва в той час не відбувалося.

Наказом голови ліквідаційної комісії Консорціуму № 04-К від 04 березня 2015 року пункт 1 наказу від 22 вересня 2014 року викладено у новій редакції, згідно якої на період ліквідації Консорціуму з 10 березня 2015 року він був переведений на посаду начальника юридичного відділу.

Наказом голови ліквідаційної комісії Консорціуму № 01-К від 01 лютого 2016 року йому з 01 лютого 2016 року був встановлений посадовий оклад у розмірі 7 500,00 грн., в зв»язку з чим була укладена додаткова угода до строкового трудового договору від 22 вересня 2014 року.

Наказом голови ліквідаційної комісії № 66-В від 27 липня 2017 року йому була надана відпустка за робочий рік з 22 вересня 2015 року по 22 вересня 2016 року терміном 11 календарних днів, та з 22 вересня 2016 року до 22 вересня 2017 року терміном 18 календарних днів, а всього 29 днів.

31 січня 2017 року він звернувся до голови ліквідаційної комісії з заявою про проведення індексації його заробітної плати з 22 вересня 2014 року в порядку ст.95 КЗпП України.

Дана заява була залишена керівництвом без розгляду, а в усному порядку йому було вказано, що зараз це питання не на часі з огляду на необхідність проведення численних ремонтних робіт і необхідність спрямування грошових коштів на ці потреби.

14 червня 2017 року він повторно звернувся з аналогічною заявою, яка також була залишена без розгляду та реагування.

29 серпня 2017 року ним була подана заява про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 30.08.2017 року, якою одночасно він просив у день звільнення провести з ним повний розрахунок відповідно до ст. 116 КЗпП України.

В порушення вимог закону в день звільнення йому не була виплачена належна йому компенсація за 8 днів невикористаної відпустки в розмірі 2 033, 92 гр. та індексація заробітної плати в розмірі 7 526, 19 гр.

Крім того, після звільнення він отримав інформацію про те, що йому не була виплачена заробітна плата за два робочі дні 30 та 31 серпня 2017 року в розмірі 769, 22 гр.

Виходячи з цього, просив стягнути з відповідача невиплачені йому суми та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Зазначив також, що заробітна плата для нього є єдиним джерелом доходу, а тому її невиплата, непроведення остаточного розрахунку при звільненні призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків, погіршення здоров»я внаслідок грибка в адміністративному приміщенні, де тривалий час знаходилося його робоче місце і все це вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи з цього, просить стягнути з відповідача 20 000, гр. в відшкодування моральної шкоди.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково.

Не заперечував невиплати позивачу при звільненні компенсації за невикористану відпустку.

В той же час зазначив, що заробітна плата позивачу була зменшена відповідно до наказу голови ліквідаційної комісії, про це позивач був поставлений до відома, ознайомився з наказом і своїх заперечень з приводу цього не висловлював.

Крім того, 30 та 31 серпня 2017 року позивач перебував у відпустці, яка була йому оплачена, а тому він не має права на отримання додатково заробітної плати за ці дні.

Вважає також, що трудові права позивача з вини адміністрації порушені не були, а тому з вини адміністрації позивач не міг зазнати моральних страждань.

Що стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначив, що позивач у день звільнення не працював, а тому розрахунок з ним проведений не був.

З точки зору закону в такому випадку він мав пред»явити письмову вимогу про проведення розрахунку, а оскільки така вимога ним пред»явлена не була, підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Представник 3-ї особи в судовому засіданні проти позову заперечував з цих же підстав.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства,установи,організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов"язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов"язується виплачувати працівникові заробітну плату.

Судом встановлено, що позивач відповідно до наказу голови ліквідаційної комісії Консорціуму «Військово-будівельна індустрія» № 34 від 22 вересня 2014 року «Про забезпечення виконання правової роботи» на період ліквідації Консорціуму був прийнятий на роботу на посаду юрисконсульта за строковим трудовим договором.

Наказом № 04-К від 04 березня 2015 року пункт 1 наказу № 34 від 22 вересня 2014 року викладено у новій редакції, згідно до якої на період ліквідації Консорціуму з 10 березня 2015 року позивач був прийнятий на посаду начальника юридичного відділу.

Наказом № 25-к від 30 серпня 2017 року позивач був звільнений з займаної посади з 31 серпня 2017 року за пунктом 1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін.

/ т.1, а. с. 61 - 67; 106 - 107; 109 - 111 /

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В ч.1 ст.83 КЗпП України зазначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Судом встановлено та не спростовується представником відповідача, на момент звільнення позивач не використав 8 днів щорічної відпустки.

Звертаючись до суду, позивач зазначає розмір компенсації за невикористану відпустку в сумі 2 033, 24 гр.

Представник відповідача даного розрахунку та суми до виплати не заперечував,свого розрахунку не подав.

За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині.

Відповідно до статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до статті 1 Закону індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг.

За змістом статті 2 Закону об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру.

Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики №5 від 13 січня 2004 року.

Відповідно до рішення Конституційного суду України № 9-рп/2013 від 15жовтня 2013 року в аспекті надання офіційного тлумачення положенням частини 2 статті 233 КЗпП України працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

За змістом статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101%.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

Судом встановлено та не спростовувалося представником відповідача, позивач двічі, а саме 31 січня 2017 року та 13 червня 2017 року, звертався до голови ліквідаційної комісії з заявою про проведення індексації його заробітної плати, починаючи з 22 вересня 2014 року.

Не заперечував, що така індексація, в порушення вимог закону, йому виплаена не була.

/ т.1. а. с. 122 - 123 /

З проведеного позивачем розрахунку індексації заробітної плати з грудня 2014 року до серпня 2017 року в порядку, визначеному вище приведеними нормативним актами, вбачається, що сума індексації становить 7 526, 19 гр.

Представник відповідача в судовому засіданні не оспорював ні суми індексації, ні права позивача на її отримання.

За таких обставин суд вважає обґрунтованими вимоги позивача і в цій частині.

Як зазначено вище, статтею 116 КЗпП України визначено строки проведення розрахунку з працівником при його звільненні.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Виходячи з викладеного вище, непроведення розрахунку з позивачем при звільненні, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача і в цій частині.

Порядок визначення середньомісячного заробітку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

Згідно абз. 3 п. 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 5 розділу ІV Порядку передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Так, позивач у судовому засіданні зазначив, що два повні календарні місяці його роботи без перебування в відпустці перед звільненням є квітень та травень 2017 року.

Заробітна плата за обидва місця становила 7 500. 00 гр.

Таким чином, середньоденний заробіток позивача становив 384, 61 гр. / 7 500.00 х 2= 15 000, 00 : 39 роб днів = 384, 61 гр. /

/ т.1, а. с. 87 /

Виходячи з цього, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить, виходячи з 438 днів затримки, 168 459. 18 гр.

Виходячи з висновків Верховного Суду України, в тому числі постанові від 27 квітня 2016 року в даній категорії справ, суд має право зменшити розмір середнього заробітку за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Це право залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

При розгляді даної категорії справ необхідно брати до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Виходячи з цього, а також розміру середньомісячного заробітку позивача, який враховувався при обчисленні середньоденного заробітку,на момент звільнення, невиплаченої при звільненні суми - 9 560, 00 гр., що становить приблизно 6% від суми належного до стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи принцип справедливості та співмірності, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 10 107, 60 гр. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що складає 6 % від суми середнього заробітку за час затримки, належного до виплати та приведеного вище.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом даної норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 3.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз»яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб.

Виходячи з викладеного вище, тривалості порушень прав позивача, невиконання обов»язку відповідачем з виплати належних позивачу та визнаних представником відповідача сум як при звільненні, так і протягом усього часу знаходження справи в провадженні суду, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині та стягнення з відповідача на його користь 1 000,00гр. в відшкодування моральної шкоди.

Суд не знаходить підстав для задоволення решти вимог позивача, виходячи з наступного.

Як зазначено вище, при укладенні трудового договору 22 вересня 2014 року позивачу був встановлений посадовий оклад у розмірі 7 200, 00 гр. на місяць.

Наказом № 51 від 20 жовтня 2014 року з метою економії грошових коштів Консорціуму до п.2 даного наказу були внесені зміни в частині заробітної плати позивача з 01 листопада 2014 року в розмірі 6 000, 00 гр.

Як вбачається з копії наказу та не спростовується позивачем, з наказом він був ознайомлений, заперечень не висловив.

З наказу вбачається, що навіть запис :» З наказом ознайомлений, заперечень не маю: Ю.Ю. Білоус », виконаний одночасно зі змістом самого наказу на комп»ютері, а позивачем поставлений лише підпис.

Наказом № 01-к від 01 лютого 2016 року позивачу був встановлений посадовий оклад у розмірі 7 500, 00 гр.

При цьому звертає на себе увагу та обставина, що підпис « З наказом ознайомлений Ю.Ю. Білоус» в даному наказі виконано позивачем вручну.

/ т.1, а.с. 61 -67; 148 - 149 /

Відповідно до ст.22 Закону України « Про оплату праці» суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

За змістом ч.3 ст.32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Як встановлено вище та не спростовується сторонами, строковий трудовий договір з позивачем 22 вересня 2014 року був укладений на період ліквідації Консорціуму « Військово-будівельна індустрія», запровадженої наказом Міністра оборони України № 526 від 12 серпня 2014 року, з метою забезпечення виконання правової роботи, пов»язаної з ліквідацією.

Згідно з ч.3 ст.64 ГК України підприємство має право самостійно визначати організаційну структуру, а також встановлювати чисельність працівників і штатний розпис.

Суд вважає, що уже саме знаходження підприємства в стадії ліквідації, строкові умови трудового договору з позивачем саме в зв»язку з проведенням ліквідації, є тими істотними умовами праці, які давали адміністрації підстави для зменшення посадового окладу позивача.

Таку ж позицію в приблизних правовідносинах висловив і Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року в справі № 592/99/15-ц, провадження № 61-1483 св 18, згідно з якою скрутне фінансове становище підприємства є підставою для визнання законними змін істотних умов праці.

Суд при цьому зважає на те, що позивач погодився зі змінами в оплаті праці, ознайомившись з наказом про це, законності наказу, як начальник юридичного відділу, тобто фахівець у галузі права, протягом трьох років його дії не оспорював, а тому підстав для задоволення вимог позивача в цій частині суд не знаходить.

Крім того, наказом голови ліквідаційної комісії № 66-В від 27 липня 2017 року позивачу була надана відпустка за робочий рік з 22 вересня 2015 року по 22 вересня 2016 року терміном 11 календарних днів, та з 22 вересня 2016 року до 22 вересня 2017 року терміном 18 календарних днів, а всього 29 днів, з 03 серпня 2017 року.

29 серпня 2017 року позивачем була подана заява про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 31.08.2017 року, який просив вважати останнім робочим днем та провести повний розрахунок.

З Книги обліку трудових книжок вбачається, що 30 серпня 2017 року позивачем була отримана трудова книжка з записом про звільнення з 31 серпня 2017 року.

/ т.1, а.с 106 - 107; 150 - 151; т.2, а. с. 35 - 37/

Законності свого звільнення з роботи позивач не оспорює.

З наказів про надання відпустки випливає, що останнім днем відпустки тривалістю 29 днів з 03 серпня 2017 року є 31 серпня 2017 року.

Саме з цієї дати позивач просив звільнити його з роботи заявою від 29 серпня 2017 року, просив вважати цю дату останнім робочим днем, і де дата 30 серпня була виправлена на 31 серпня 2017 року та застережена підписом позивача.

/ т.1, а.с.106 /

Відповідно до п.2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України,Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 110 від 17 серпня 1993 року, днем звільнення вважається останній день роботи.

Таким чином, останнім робочим днем позивача було 31 серпня 2017 року, тобто його останній день відпустки.

Позивач у судовому засіданні зазначив, що 30 та 31 серпня 2017 року він цілий день був на робочому місці, передавав справи іншому працівнику юридичного відділу в зв»язку з поданою заявою про звільнення.

Передачу справ позивачем у ці дні представник відповідача не спростовував.

Його знаходження на роботі в ці дні підтвердили свідки, допитані судом за ініціативою позивача - ОСОБА_3, ОСОБА_4, та сам позивач, допитаний в якості свідка.

Позивач та свідок ОСОБА_4 зазначили, що перебування позивача на роботі було викликано необхідністю передачі справ юрвідділу в зв»язку з його звільненням.

Відповідно до ст.74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Порядок оплати відпусток врегульовано Главою V Закону України « Про відпустки».

Позивач у судовому засіданні не спростовував, що при наданні йому відпустки вона була оплачена у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Враховуючи викладене вище, оплату наданої позивачу відпустки, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення заробітної плати за 30 та 31 серпня 2017 року.

Та обставина, що позивач у зв»язку з поданою заявою про звільнення два останні дні відпустки, тобто 30 та 31 серпня 2017 року перебував на роботі, передаючи справи, не є підставою для висновку про виконання ним роботи за своїми посадовими обов»язками та її оплату в порядку ст.94 КЗпП України.

Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача в частині вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з наступного.

Як зазначено вище та підтверджується заявами позивача на звільнення, він просив звільнити його з роботи з 31 серпня 2017 року, вважати це його останнім днем роботи та виплатити в день звільнення всі належні йому до виплати кошти.

Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував, що розрахунок з позивачем у день звільнення проведений не був, грошові кошти до виплати йому нараховані не були і не виплачені.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердила, що коштів у касі підприємства у день звільненні позивача не було, вони йому не нараховувалися, а 05 вересня 2017 року його зарплатна картка була заблокована.

Вище суд прийшов до висновку, що 31 серпня 2017 року не був робочим днем для позивача, однак робоче місце в зв»язку з перебуванням у відпустці, відповідно до ст.74 КЗпП України, за ним зберігалося.

За змістом ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

З врахуванням викладеного вище, суд вважає, що позивач при поданні заяви про звільнення пред»явив вимогу про розрахунок в змісті самої заяви.

В свою чергу відповідач, у порушення вимог закону, розрахунок з позивачем не провів як при звільненні, так і протягом усього часу перебування справи на розгляді суду, про нараховані йому суми, як це вимагає ч. ст.116 КЗпП України, його не повідомив.

За таких обставин суд вважає обґрунтованими вимоги позивача в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати.

Частиною 2 ст. 4 Закону встановлено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Виходячи з даної норми закону, суми задоволених позовних вимог, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 2 819. 20 гр. судового збору виходячи з задоволених судом 4 вимог майнового характеру позивача / 704.80 х 4 /.

Керуючись ст. ст. 3, 21,23, 24, 79, 83, 94, 95,115, 116, 117, 233, 237-1КЗпП України, ст.ст.1, 22,33,34 Закону України « Про оплату праці», Законом України « Про відпустки», Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного господарського об»єднання Консорціум »Військово-будівельна індустрія» / 08298 Київська область Ірпінський р-н смт. Коцюбинське, вул. Пономарьова, 2, / на користь ОСОБА_2 / ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації: 25006 АДРЕСА_1, місце проживання: 04119 АДРЕСА_2, ІН НОМЕР_1 / 2 033, 92 гр. компенсації за невикористану відпустку, 7 526, 19 гр. індексації, 10 107, 60 гр. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 1 000, 00 гр. в відшкодування моральної шкоди.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Державного господарського об»єднання Консорціум »Військово-будівельна індустрія» / 08298 Київська область Ірпінський р-н смт. Коцюбинське, вул. Пономарьова, 2, / 2 819. 20 гр. судового збору на користь держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15 листопада 2018 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва