Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 380/893/17-ц

провадження № 61-29827св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕТАВТО», публічне акціонерне товариство «Київпассервіс»,

третя особа - Тетіївська районна державна адміністрація Київської області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 28 липня 2017 року у складі судді Косович Т. А. та рішення апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Волохова Л. А., Ігнатченко Н. В., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕТАВТО» (далі - ТОВ «ТЕТАВТО») та публічного акціонерного товариства «Київпассервіс» (далі - ПАТ «Київпассервіс»), третя особа - Тетіївська районна державна адміністрація Київської області, про визнання права на безкоштовний проїзд, відшкодування майнової та моральної шкоди.

Вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3, як особа з інвалідністю війни І групи, а ОСОБА_4, як особа, яка його супроводжує, мають право на безкоштовний проїзд автобусами міжміських маршрутів незалежно від відстані та місця проживання.

27 квітня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до автостанції «Тетіїв» з проханням видати їм два безкоштовні квитки на маршрут «Тетіїв-Київ» на 11 годину 40 хвилин 28 квітня 2017 року, у задоволенні якого було відмовлено. Натомість касир автостанції видав їм квитки зі знижкою як особам з інвалідністю ІІ групи.

У зв'язку з цим просили визнати за ними право на безкоштовний проїзд автобусами міжміських маршрутів незалежно від відстані та місця проживання, стягнути з ПАТ «Київпассервіс» сплачену суму вартості квитків на проїзд за 28 квітня 2017 року за вирахуванням автостанційного збору та грошову компенсацію моральної шкоди в сумі 5 тис. грн.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 28 липня 2017 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право на безкоштовний проїзд автобусами міжміських маршрутів незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка.

Визнано за ОСОБА_4 право на безкоштовний проїзд автобусами міжміських маршрутів незалежно від відстані та місця проживання, як за особою, яка супроводжує ОСОБА_3

Стягнуто з ПАТ «Київпассервіс» на користь ОСОБА_3 вартість сплачених квитків на проїзд маршрутом Тетіїв-Київ за 28 квітня 2017 року в сумі 108 грн 44 коп.

Стягнуто з ПАТ «Київпассервіс» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 2 000 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

Суд мотивував рішення тим, що внаслідок неправомірних дій ПАТ «Київпассервіс» позивачі були позбавлені можливості безкоштовного проїзду автобусом міжміського маршруту, у зв'язку з чим їм завдана майнова та моральна шкода.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2017 року рішення Тетіївського районного суду Київської області від 28 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Суд виходив із того, що дії ПАТ «Київпассервіс» щодо відмови позивачам у безкоштовному проїзді і продажу їм квитків із 50 % знижкою були правомірними.

До суду касаційної інстанції від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надійшла касаційна скарга, у якій вони, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення апеляційного суду, змінити рішення суду першої інстанції та стягнути з ПАТ «Київпассервіс» на користь ОСОБА_3 вартість квитка у сумі 54 грн 22 коп. і грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 2 000 грн.

Заявники вважають незаконною відмову апеляційного суду у задоволенні позову з підстав, визначених пунктом 21 частини першої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Від ТОВ «ТЕТАВТО» надійшли заперечення, у яких його представник просить касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суди встановили, що ОСОБА_3 є особою з інвалідністю війни І групи як працівник, який отримав інвалідність внаслідок виконання обов'язків військової служби, та потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується копією посвідчення від 04 березня 2015 року серії НОМЕР_1 та копією довідки до акта огляду МСЕК від 08 квітня 2011 року серії 10 ААА № 144397.

Маючи намір 28 квітня 2017 року здійснити проїзд по маршруту «Тетіїв-Київ», ОСОБА_4, як дружина ОСОБА_3, та супроводжуюча його особа, 27 квітня 2017 року звернулася до автостанції «Тетіїв» з проханням видати їм два безкоштовні квитки на вказаний маршрут на 11 годину 40 хвилин 28 квітня 2017 року, пред'явивши при цьому і посвідчення інваліда війни, видане на ім'я ОСОБА_3

Касир автостанції відмовив у видачі безкоштовних квитків, натомість видав квитки зі знижкою, як особам з інвалідністю ІІ групи.

Вважаючи такі дії неправомірними, позивачі звернулися до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачі: ОСОБА_3, як особа з інвалідністю війни І групи, та ОСОБА_4, як особа, яка його супроводжує, мають право на безкоштовний проїзд автобусами міжміських маршрутів незалежно від відстані та місця проживання. Оскільки внаслідок неправомірних дій працівника ПАТ «Київпассервіс» позивачі були позбавлені можливості реалізувати таке право, вартість квитків підлягає стягненню саме з ПАТ «Київпассервіс».

Визначаючи розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди - 2 тис. грн, суд урахував засади розумності, виваженості та справедливості, а також характер, глибину та тривалість моральних страждань ОСОБА_3

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, дійшов висновку про те, що позивачі вирішили придбати квитки на 28 квітня 2017 року на міжміський маршрут «Тетіїв-Київ», проте відповідно до пункту 7 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вони мають право на користування міжміським транспортом зазначеного виду у період із 01 жовтня до 15 травня з 50-відсотковою знижкою вартості проїзду без обмеження кількості поїздок, тому відповідач правомірно відмовив їм у здійсненні безкоштовного проїзду та продав їм білети зі знижкою, встановленою законом.

Однак із висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до пункту 7 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) інвалідам війни та прирівняним до них особам надаються пільги щодо безплатного проїзду усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання. Це право поширюється і на особу, яка супроводжує інваліда I групи.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» пільгове перевезення осіб з інвалідністю здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України «Про транспорт».

Звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається.

Підприємства транспорту зобов'язані забезпечувати права на пільги громадян щодо користування транспортом (стаття 12 Закону України «Про транспорт»).

Статтею 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Документом для регулярних пасажирських перевезень для пасажира є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка чи довідка, на підставі якої надається пільга), а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - електронний квиток та документи для пільгового проїзду (частина друга статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт»).

Відповідно до частин першої та другої статті 32 Закону України «Про автомобільний транспорт» відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій визначаються договором.

Предметом договору автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, з власниками автостанцій є надання послуг та виконання робіт, пов'язаних з відправленням і прибуттям пасажирів.

Згідно з частинами другою та шостою статті 36 Закону України «Про автомобільний транспорт» однією з обов'язкових послуг, що повинні надаватися автостанціями пасажирам, є продаж квитків.

Власники автостанцій несуть відповідальність за якість та безпеку послуг, що надаються автостанціями пасажирам та автомобільним перевізникам, технічний та санітарно-гігієнічний стан будівель, споруд, обладнання та території автостанції.

Відповідно до пункту 130 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176 (далі - Правила), особи, що користуються пільгами з оплати проїзду автобусами міжміського та/або приміського сполучення, звертаються у квиткову касу автостанції для внесення відповідної позначки до касової відомості та отримання квитка на пільговий проїзд.

ОСОБА_4, яка діяла у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3, звернулася до каси автостанції «Тетіїв», яка є структурним підрозділом ПАТ «Київпассервіс», пред'явивши посвідчення особи з інвалідністю війни І групи для видачі безкоштовних квитків, проте працівник каси вимоги вищенаведеного законодавства про пільговий проїзд не виконав, у зв'язку з чим позивачі були позбавлені можливості пільгового проїзду.

Установивши, що дії ПАТ «Київпассервіс» не відповідали вимогам пункту 7 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і пункту 130 Правил, внаслідок чого позивачі зазнали майнових втрат та моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано визнав за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 право на безкоштовний проїзд автобусами міжміських маршрутів і на підставі статей 23, 1166, 1167 Цивільного кодексу України стягнув сплачену вартість квитків та грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 2 тис. грн.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 413, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2017 року скасувати.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 28 липня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель
В. І. Крат
В. П. Курило