Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 640/11436/16-ц

провадження № 61-16235св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 вересня 2016 року у складі судді Шмадченко С. І. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми.

Позов мотивовано тим, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2014 року з ОСОБА_2 на її користь стягнуто 393 713,60 грн, з яких: борг за договором позики 388 470,00 грн, моральна шкода 5 000,00 грн та 243,60 грн судового збору.

Державним виконавцем Київського ВДВС ХМУЮ відкрито виконавче провадження, однак відповідач ухиляється від виконання рішення суду та не сплачує борг.

З жовтня 2014 року по червень 2016 року включно загальна сума процентів за користування коштами становить 118 507,78 грн, інфляційне збільшення - 142 697,63 грн, 3 % річних - 20 127,93 грн, а всього 281 333,34 грн, які просить стягнути з ОСОБА_2

Заочним рішенням Київського районного суду міста Харкова від 15 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти за користування коштами у сумі 142 697, 63 грн; інфляційне збільшення у сумі 118 507,78 грн, 3 % річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання у сумі 20 127,93 грн, а всього 281 333,34 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у сумі 2 813,33 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що заборгованість за виконавчими документами не сплачена, тому є наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування коштами, інфляційного збільшення та 3 % річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 вересня 2016 року змінено.

Резолютивну частину рішення викладено у наступній редакції:

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму відсотків за користування грошовими коштами - 146 275,29 грн, інфляційне збільшення - 118 507,78 грн, 3 % річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання 19 859,86 грн, а всього 284 642,93 грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд апеляційної інстанції 21 березня 2017 року переглянув заочне рішення від 01 жовтня 2014 року та скасував в частині вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн та відмовив в цій частині позову. На даний час розгляду справи відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, а оскільки, сума стягнення зменшена, тому суми, визначені позивачем підлягають перерахунку.

У серпні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити. При цьому посилався на порушення норм процесуального законодавства та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі повноважень, збільшивши суму стягнення з 281 333,34 грн на 284 642,93 грн. Крім того, суди попередніх інстанцій не застосували строк позовної давності. Оскільки відповідно до розписки від 07 лютого 2012 року, визначено кінцевий строк повернення боргу - 07 серпня 2012 року. Також вимоги позивача сплатити інфляційне збільшення є незаконним, суди неправомірно застосували до цих правовідносин положення закону, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривні.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_2, в якому просила відхилити касаційну скаргу, а рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак повністю оскаржені судові рішення першої та другої інстанції не відповідають зазначеним вимогам закону.

Судами встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду міста Харкова від 01 жовтня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у сумі 388 470,00 грн, моральну шкоду у сумі 5 000,00 грн, судовий збір у сумі 243,60 грн, а всього 393 713,60 грн.

Державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції відкрито зведене виконавче провадження № 48939454 по стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 393 713,60 грн.

Станом на 21 липня 2016 року грошові кошти на рахунок відділу від боржника не надходили. Заборгованість за виконавчими документами не сплачена.

21 березня 2017 року рішенням апеляційного суду Харківської області заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2014 року в частині стягнення моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн скасовано, у задоволенні позову в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін. Рішення апеляційного суду набрало законної сили.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідач не виконав своїх зобов'язань, користуючись чужими грошовими коштами, а тому відповідно до вимог ЦК України зобов'язаний сплатити проценти за безпідставне користування грошовими коштами, інфляційне збільшення та три проценти річних.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов'язанням.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини п'ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідач мав грошове зобов'язання перед позивачем, що підтверджується заочним рішенням Київського районного суду міста Харкова від 01 жовтня 2014 року та рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2017 року, яке набрало законної сили 21 березня 2017 року.

У випадку наявності судового рішення про стягнення коштів, яке не виконується боржником, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за весь період невиконання такого судового рішення.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що між сторонами виникло грошове зобов'язання у зв'язку з невиконанням рішення суду про стягнення грошових коштів, невиконання такого зобов'язання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

У даному випадку відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, три проценти річних від простроченої суми.

Однак стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами на підставі статті 536 ЦК України є безпідставним, оскільки відповідно до наведеної норми за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором. У цій справі судами встановлено, що сума у розмірі 388 470,00 грн, стягнута з відповідача на підставі судового рішення. Відповідно оплата відсотків сторонами не узгоджувалась, а тому на указану суму, стягнуту на підставі судового рішення, можливе нарахування лише трьох відсотків річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Вказані вище висновки узгоджуються правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 щодо пропущення строку позовної давності, та те, що строк повинен вираховуватися з часу, зазначеного у борговій розписці, є безпідставними, оскільки позовні вимоги подано до відповідача, який прострочив виконання грошового зобов'язання. Відсутні підстави для застосування правових наслідків у виді відмови у позові до боржника за заявою відповідача у зв'язку із застосуванням позовної давності.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про скасування заочного рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 вересня 2016 року яке змінене рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року, в частині стягнення суми відсотків за користування чужими грошовими коштами, з ухваленням нового рішення про відмову у позові. Рішення про стягнення індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання та трьох процентів річних від простроченої суми є законним і підстав для його скасування не має.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року в частині стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами відмовити.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 вересня 2016 року в частині позовних вимог про стягнення індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання та трьох процентів річних від простроченої суми в незміненій частині та рішення апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані судові рішення втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун В. І. Крат
В. П. Курило