Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 520/15672/17

провадження № 61-39103св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Спецавтогруп», ОСОБА_5, територіальний сервісний центр 5141 Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє адвокат Бердов Євгеній Валерійович, на постанову Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І., від 24 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

14 грудня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Спецавтогруп» (далі - ТОВ «Спецавтогруп»), ОСОБА_5, Територіального сервісного центру 5141 Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області про визнання недійсним договору комісії, витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси у складі судді Калашнікова О. І. від 24 січня 2018 року відкрито позовне провадження у цій справі.

Відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що справа підсудна Київському районному суду м. Одеси і вимоги, передбачені статтями 175-177 ЦПК України, дотримані, підстав для повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження у справі не вбачається.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, ухвалу суду першої інстанції скасовано, справу направлено на розгляд до Київського районного суду м. Харкова.

Направляючи цивільну справу на розгляд до Київського районного суду м. Харкова, суд апеляційної інстанції, керуючись положеннями частини сьомої статті 30 ЦПК України, виходив з того, що справа підлягає розгляду за місцезнаходженням сторони основного зобов'язання, тобто відповідача ТОВ «Спецавтогруп», оскільки договір комісії, який укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Спецавтогруп», є основним зобов'язанням у спірних правовідносинах.

У липні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково застосував положення частини сьомої статті 30 ЦПК України, оскільки на момент пред'явлення позову позивач мав право обирати територіальну підсудність справи на підставі частини першої статті 113 ЦПК України 2004 року, а тому суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про непідсудність справи Київському районному суду м. Одеси.

Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У жовтні 2018 року Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване судове рішення без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

У справі, що переглядається, установлено, що 14 грудня 2017 року ОСОБА_4 направив поштою до суду першої інстанції позовну заяву у цій справі (а. с. конверту 53), яка зареєстрована Київським районним судом м. Одеси 19 грудня 2017 року, з вимогами до трьох відповідачів, місцезнаходження одного із яких - Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області є м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 5.

Отже, на момент пред'явлення ОСОБА_4 позову була чинною редакція ЦПК України 2004 року.

Статтею 109 ЦПК України 2004 року передбачено, що позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Частиною першою статті 113 ЦПК України 2004 року визначено, що позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред'являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Отже, у даному спорі право обирати територіальну підсудність справи законодавцем було надано виключно позивачу, а тому за правилами ЦПК України 2004 року ОСОБА_4 подав позовну заяву до Київського районного суду м. Одеси із дотриманням правил підсудності, враховуючи те, що місцезнаходження одного з відповідачів - Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області є м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 5.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» , яким Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) викладено в новій редакції, і розпочав роботу Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 11 пункту 1 розділу XIІІ «Перехідні положення» ЦПК України заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За таких обставин позовна заява ОСОБА_4, яка подана 14 грудня 2017 року, тобто до набрання чинності ЦПК України, провадження по якій не було відкрито на момент набрання чинності ЦПК України (15 грудня 2017 року), не могла бути передана за підсудністю, щодо неї не могло було прийнято рішення про відмову у відкритті провадження, за правилами ЦПК України, оскільки подана з дотриманням правил підсудності, передбачених ЦПК України 2004 року.

Суд апеляційної інстанції помилково застосував норми процесуального закону, який набрав чинності після пред'явлення ОСОБА_4 позову у цій справі, а тому дійшов помилкового висновку про те, що справа підлягає розгляду за місцезнаходженням сторони основного зобов'язання, тобто відповідача ТОВ «Спецавтогруп», та, відповідно, підлягає направленню на розгляд до Київського районного суду м. Харкова.

Крім того, суд апеляційної інстанції помилково керувався положеннями частини сьомої статті 30 ЦПК України, згідно з якою у випадку об'єднання позовних вимог щодо укладання, зміни, розірвання і виконання правочину з вимогами щодо іншого правочину, укладеного для забезпечення основного зобов'язання, спір розглядається судом за місцезнаходженням відповідача, який є стороною основного зобов'язання, оскільки вказана норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає доводи касаційної скарги обґрунтованими та достатніми для скасування постанови апеляційного суду.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, ухвала суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє адвокат Бердов Євгеній Валерійович, задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2018 року скасувати, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 24 січня 2018 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта