Справа № 438/629/17
Номер провадження 2/438/72/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 травня 2018 року Бориславський міський суд Львівської області

в складі головуючого судді Слиша А.Т.

при секретарі Валькович Г.К.,

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Бориславі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_4янівни до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_7 про визнання обєктів нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та скасування державної реєстрації на дані обєкти, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання обєктів нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та скасування державної реєстрації на дані обєкти. Після остаточного уточнення позовних вимог позивач ОСОБА_1 просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя обєкти нерухомості: житловий будинок по вул. Трускавецькій , 50б у м.Бориславі Львівської області, згідно технічного паспорта (літера А), пів/підвал, сходи (літера а), баня (літера Б), сарай (літера В), альтанка (літера Г), огорожа-1, огорожа-2, ворота-3, хвіртка-4, замощення, вартістю 1185 449,00 грн; земельну ділянку площею 0,0900га по вул.Трускавецькій, 50б у м.Бориславі Львівської області для обслуговування житлового будинку, вартістю 148571,00 грн.; скасувати рішення від 18.03.2004 року про державну реєстрацію права власності на обєкт нерухомого майна будинок №50б по вул.Трускавецькій у м.Бориславі Львівської області за реєстраційним номером 5131299 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Бориславської міської ради на власника ОСОБА_5; запис №57 від 15.07.2004року про реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку за адресою вул.Трускавецька, 50б в м.Борислав Львівської області, площею 0,0900 га для обслуговування житлового будинку в книзі записів реєстрації державних актів про право власності на землю Бориславської міської ради на ОСОБА_5.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що 10 вересня 1997 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_6 У 1997 році відповідач ОСОБА_6 повідомив їй, що він має намір купити незавершений будівництвом будинок у місті Бориславі для їхньої сімї, та показав їй план даного будівництва. Незавершене будівництво знаходилося за адресою вул.Трускавецька, 50 б у м.Бориславі. У вересні 1998 року вона з дочкою та відповідачем ОСОБА_6 поселилися у незавершеному будинку, який мав зведені стіни і дах. Вони жили в одній кімнаті на першому поверсі, а кухня знаходилася у підвальному приміщенні. Будівництво тривало до 2003 року, будинок був завершений і вона , дочка та відповідач ОСОБА_6 зареєстрували своє місце проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 б у м.Бориславі. За час будівництва вона доглядала малу дитину, була господинею будинку, вела домашнє господарство, працювала на городі, займалася наглядом за будівельними матеріалами, коли її чоловік ОСОБА_6був у відрядженні, готувала дворазове щоденне харчування для будівельників. У вересні 2009 року відповідач ОСОБА_6 перебрався жити у м.Трускавець, а 17 жовтня 2014 року рішенням Трускавецького міського суду Львівської області розірвано шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_6

У 2016 році відповідач ОСОБА_5 подав до суду позовну заяву про виселення її із будинку №50б вул.Трускавецька у м.Бориславі, в якій посилався на те, що він являється власником даного житлового будинку, на підтвердження чого подав суду інформаційну довідку з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. В задоволенні позову Бориславський міський суд йому відмовив.

На її запит від 21.04.2017 року КП Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації довідкою № 76 від 03.05.2017 року повідомило, що право власності на будинок по вул.Трускавецькій № 50б у м.Бориславі зареєстрований на відповідача-1 ОСОБА_5, також цей факт підтверджує інформаційна довідка з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 05.07.2017 року.

Договір купівлі-продажу незавершеного будівництва та земельної ділянки для обслуговування будинку загальною площею 0,0900 га був оформлений 16 вересня 1997 року на відповідача ОСОБА_5, сина відповідача ОСОБА_6 від першого шлюбу. Даний договір купівлі-продажу укладений 16 вересня 1997 року приватним нотаріусом Бориславського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 1387.

Вважає, що будинок № 50б по вул.Трускавецькій, у м.Бориславі та земельна ділянка площею 0,0900 га для обслуговування житлового будинку є майном, яке набуте подружжям, тобто нею та відповідачем-2 ОСОБА_6, під час шлюбу і є об'єктом спільної сумісної власності даного подружжя.

Просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок по вул.Трускавецькій, 50б у м.Бориславі Львівської області з належними господарськими спорудами та будівлями, та земельну ділянку площею0,09 га по вул.Трускавецькій, 50б у м.Бориславі Львівської області для обслуговування вищевказаного будинку, скасувати рішення від 18.03.2004 р про державну реєстрацію права власності на обєкт нерухомого майна, а саме житловий будинок №50б по вул.Трускавецькій у м.Бориславі за реєстраційним №5131299 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на власника ОСОБА_5 та запис №57 від 15.07.2004 року про реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку за адресою6вул.Трускавецька,50б м.Борислав Львівської області площею 0,09 га для обслуговування житлового будинку в книзі записів реєстрації державних актів про право власності на землю Бориславської міської ради на ОСОБА_5.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності безоплатної вторинної правової допомоги від 29 червня 2017 року, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять їх задоволити.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не зявились. Представник відповідачів ОСОБА_5 - ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності від 25 жовтня 2017 року , ОСОБА_6- ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності від 25 жовтня 2017 року, заперечив проти задоволення позовних вимог позивача, зіславшись на обставини викладені у запереченнях, просить суд відмовити у їх задоволенні.

Третя особа, ОСОБА_9, залучена судом до участі в розгляді справи як третя особа, в судове засідання не зявились, 01 лютого 2018 року подала суду пояснення щодо позовної заяви ОСОБА_1, в яких просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, показання свідків, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правила, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що співвідповідачу ОСОБА_5 на праві власності належить будинок №50 б на вулиці Трускавецькій в м.Бориславі Львівської області на підставі свідоцтва про право власності р.№386, виданого 11.09.2002 року виконавчим комітетом Бориславської міської ради, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №49190919.(а.с.27). Також співвідповідачу ОСОБА_5 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,09 га на вулиці Трускавецькій, 50 «б» в м.Бориславі, цільове призначення земельної ділянки обслуговування житлового будинку, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку від 15.07.2004 р (а.с.35).

Вищезазначене нерухоме майно, зокрема незакінчений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку для обслуговування будинку, що знаходиться в м.Бориславі, по вул.Трускавецькій,50б, набуто у власність співвідповідачем ОСОБА_5 відповідно договору купівлі-продажу від 16 вересня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстровано в реєстрі №1387 (а.с.102). У подальшому, відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради від 30 серпня 2002 року за №386 (а.с.30 інвентаризаційної справи № 4784 вищезазначеного будинковолодіння), затверджено акт приймальної комісії від 29 липня 2002 року про прийняття в експлуатацію новозбудованого спірного житлового будинку.

Судом також встановлено, що з 10 вересня 1997 року позивач ОСОБА_1 ОСОБА_4янівна та співвідповідач ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано відповідно до рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 17 жовтня 2014 року (а. с.12).

Крім цього, рішенням цього ж суду від 25 лютого 2015 року (а.с.15) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано квартиру №70 в будинку №66 на вул.Стебницькій у м.Трускавець обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину вищевказаної квартири, крім цього стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 ОСОБА_4янівни 46 419,66 грн. компенсації половини вартості легкового автомобіля обєкта права спільної сумісної власності подружжя.

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 б, що підтверджується відміткою у паспорті позивача (зв.а.с.5) та проживає за вказаною адресою відповідно до встановлених обставин рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 27 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житла (а.с.18-23). Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із показань свідка ОСОБА_10 у судовому засіданні вбачається, що подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 спільно проживали у спільному будинку. Свідок ствердила, що був придбаний будинок у незавершеному стані та саме зусиллями подружжя ОСОБА_6 будинок доводився до завершення. Відповідач ОСОБА_6 наймав будівельників, а позивач ОСОБА_1 готувала для будівельників обіди. Саме позивач ОСОБА_1 вела всю хатню роботу. Відповідача ОСОБА_5 ніколи не бачила.

Зазначені обставини підтвердили суду, допитані в якості свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які працювали у спірному будинку. Підтвердили ту обставину, що наймав їх на роботу саме відповідач ОСОБА_6, він і з ними розраховувався за виконану роботу. Свідки вважали, що власниками будинку є саме подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6

Далі, позивач ОСОБА_1 не звертаючись до суду із вимогами про витребування жилого будинку з чужого незаконого володіння, просить визнати спірні обєкти нерухомого майна, які не належали подружжю, спільною сумісною власністю подружжя та скасувати державну реєстрацію на спірні обєкти, посилаючись на те, що незавершений будівництвом будинок №50б по вул.Трускавецькій в м.Бориславі Львівської області було придбано для їхньої з відповідачем ОСОБА_6 сімї, в даному спірному будинку вони проживали та були зареєстровані, даний будинок був збудований за спільні кошти із співвідповідачем ОСОБА_6. Співвідповідач ОСОБА_5 ніколи у спірному будинку не проживав, участі у будівництві не приймав. Згаданий будинок позивач вважає спільною власністю подружжя також із тих підстав, що відповідачем ОСОБА_6 15 червня 2004 року був складений заповіт на даний будинок в користь їхньої дочки ОСОБА_4 В обґрунтування позовних вимог посилається на вимоги ст.368 ЦК України, ст.ст.60,61 СК України та Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Проте пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України (пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3).

Відповідно до ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР, (норми, що діяли на час придбання співвідповідачем ОСОБА_5 спірного будинку) майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічним чином дане питання врегульовано ст. ст. 60, 61 СК України.

Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

З п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» слідує, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Водночас у справі, яка розглядається, судом встановлено, що нерухоме майно придбане співвідповідачем ОСОБА_5, як зазначено вище відповідно договору купівлі-продажу від 16 вересня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстровано в реєстрі №1387 (а.с.102) та належить останньому на праві власності належить на підставі свідоцтва про право власності р.№386, виданого 11.09.2002 року виконавчим комітетом Бориславської міської ради, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №49190919.(а.с.27) та на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 15.07.2004 р (а.с.35), який не був одним із подружжя.

Право власності згідно ст.41 Конституції України є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивач не довів суду, що договір купівлі продажу спірного майна ОСОБА_5 вчинено з порушенням вимог ст.203 ЦК України, зокрема вимог щодо обсягу цивільної дієздатності учасників правочину та їх волевиявлення, щодо настання реальних правових наслідків правочину. Зміст вказаного правочину не суперечить ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а також не порушує права позивача.

Більш того, співвідповідач ОСОБА_6 ніколи не був власником чи співвласником спірного нерухомого майна.

Відповідно твердження позивача ОСОБА_1 про те, що житловий будинок №50 б по вулиці Трускавецькій у місті Бориславі Львівської області разом з належними господарськими спорудами та будівлями та земельною ділянкою площею 0,09га по вул.Трускавецькій, 50 б у місті Бориславі Львівської області, на якій цей житловий будинок розміщено, є майном, яке набуто позивачем за час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_6 і є обєктом спільної сумісної власності подружжя, не базуються на жодних нормах матеріального права, якими врегульовано відносини щодо права спільної сумісної власності подружжя.

Встановивши факт, придбання спірного майно не одним із подружжя, а сином одного із подружжя, висновок суду про належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя не може ґрунтуватись на вимогах ст. 60 СК України.

Суд виходить також з того, що доказів щодо придбання сторонами спірного будинку за спільні кошти подружжя позивачка не надала, та приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання цього будинку та земельної ділянки об'єктами спільної сумісної власності подружжя у розумінні статей 80,81 ЦПК України.

Саме з цих підстав, суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що спірний незавершений будівництвом будинок, а також земельна ділянка були придбані відповідно договору купівлі-продажу від 16 вересня 1997 року за кошти її колишнього чоловіка ОСОБА_6, а не за кошти його сина ОСОБА_5, який на той час не мав відповідних коштів.

Також суд не приймає до уваги посилання позивача ОСОБА_1 на виникнення права спільної сумісної власності подружжя на спірні обєкти, які за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат оскільки обєктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, але при цьому майно, що не належало одному з подружжя в порядку статті 57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом.

Відповідно вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягають з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Разом з тим, позивачем не було надано суду належних доказів того, що за рахунок її грошових та трудових затрат вартість спірного будинку збільшилась істотно.

Зазначені обставини позивачем не доведені, а відповідно до ст. 25 КпШС, ст.62 СК України проведення подружжям ремонтно-будівельних робіт по оздобленню будинку, що належить подружжю чи іншому з них, не може бути підставою для визнання такого спільною власністю.

Участь члена сім'ї власника у ремонті житла може бути підставою для відшкодування витрат на будівництво і ремонт, якщо допомога в ньому була не безоплатною і її розмір перевищував обов'язок щодо участі у витратах на утримання будинку, його ремонт, покладений на нього ст.156 ЖК України, адже всі дорослі члени сім'ї мають піклуватися про підтримання житлової квартири, в якій вони проживають на правах членів сім'ї, у належному стані, а при перевищенні такого свого обов'язку - мають право на відшкодування понесених затрат.

Враховуючи, що наведені позивачем обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, доводи та обґрунтування позивача та її представника спростовуються наявними у справі доказами, які є належними та допустимими, були оцінені судом при розгляді іншої справи, тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Аналізуючи в сукупності зібрані докази, виходячи з їх належності, допустимості та достовірності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання майна житлового будинку по вул. Трускавецькій , 50б у м.Бориславі Львівської області та земельної ділянки обєктами спільної сумісної власності подружжя до задоволення не підлягають, а тому в задоволенні позовної заяви слід відмовити.

Не підлягають до задоволення позовні вимоги в частині скасування рішення від 18.03.2004 р про державну реєстрацію права власності на обєкт нерухомого майна, а саме житловий будинок №50б по вул.Трускавецькій у м.Бориславі за реєстраційним №5131299 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на власника ОСОБА_5 та запис №57 від 15.07.2004 року про реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку за адресою: вул.Трускавецька,50б м.Борислав Львівської області площею 0,09 га для обслуговування житлового будинку в книзі записів реєстрації державних актів про право власності на землю Бориславської міської ради на ОСОБА_5, які є похідними від первісних вимог.

Питання щодо розподілу судових витрат, суд вирішує згідно ст. 141 ЦПК України. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог позивача було відмовлено в повному обсязі, на останнього покладено тягар сплати судового збору за розгляд даної цивільної справи.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ОСОБА_4янівни до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_7 про визнання обєктів нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та скасування державної реєстрації на дані обєкти відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Слиш А.