Справа № 758/1310/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2018 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Войтенко Т. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Дідук С. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

В січні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду м. Києва із вказаним позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач у зазначеній позовній заяві посилається на те, що на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом 19.09.2007 року за реєстровим номером 5729, ОСОБА_1 є власником частини квартири АДРЕСА_1.

20.01.2014 року позивачка уклала із відповідачем договір оренди вказаної квартири зі строком оренди 12 місяців, який закінчився 20.01.2015 року і сторонами не продовжувався. На підставі цього договору відповідач зареєструвався у квартирі.

З 14.01.2015 року відповідач у квартирі позивача не проживає, виїхав у невідоме позивачу місце проживання, проте місце проживання відповідача і надалі залишається зареєстрованим у в квартирі АДРЕСА_1.

У лютому 2015 року відповідач звертався з відповідною заявою про зняття з реєстрації місця проживання до Подільського РВ ГУ ДМС України в м. Києві, проте його не було знято з реєстрації у вказаній квартирі. Позов відповідача до Подільського РВ ГУ ДМС України в м. Києві про визнання протиправною бездіяльності залишено без розгляду Окружним адміністративним судом м. Києва.

В січні 2015 року відповідач свої речі з квартири забрав, у квартирі не проживає, не цікавиться вказаною житловою площею.

Позивачка, як власник квартири несе матеріальні збитки, оскільки самостійно здійснює сплату комунальних платежів та інших витрат на утримання квартири за відповідача.

Виходячи з наведеного та посилаючись на приписи статті 33 Конституції України, статтей 7, 10, 14 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", статтей 64, 71 ЖК України, статті 391 ЦК України, позивачка у своїй позовній заяві просить суд винести рішення, яким визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

02.04.2018 року ухвалою Подільського районного суду м. Києва у складі судді Войтенко Т.В. відкрито провадження у справі за вказаним позовом, вирішено справу розглядати як малозначну за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Судові засідання для розгляду справи призначалися судом неодноразово, про що учасники справи повідомлялися судом. Проте, через неявку учасників справи в судові засідання розгляд справи відкладався.

В судове засідання, призначене судом на 07 листопада 2018 року, позивач не з'явився, явки свого представника не забезпечив, про причини неявки суду не повідомив, хоча позивач у порядку встановленому чинним законодавством повідомлений судом про дату, місце та час розгляду справи, про що у матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення позивачу поштового відправлення - судової повістки про виклик в судове засідання на 07.11.2018 року. Разом з тим, 18.07.2018 року позивачем подано до суду заяву, зі змісту якої вбачається, що позивач свої позовні вимоги підтримує, просить задовольнити їх у повному обсязі, а справу розглядати за відсутності позивача в судовому засіданні.

Відповідач в судове засідання, призначене судом на 07 листопада 2018 року, не з'явився і явки свого представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки в судове засідання суду не повідомив, хоча відповідач у порядку встановленому чинним законодавством повідомлений судом про дату, місце та час розгляду справи. Разом з тим, 26.09.2018 року відповідачем через Відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян суду подано до суду заяву, зі змісту якої вбачається, що відповідачу відомо про призначений судом розгляд справи в судовому засіданні 07.11.2018 року, відповідач із позовом ОСОБА_1 погоджується, просить позовні вимоги задовольнити і розглянути справу за його відсутності в судовому засіданні.

З урахуванням наведеного та керуючись частиною 1 статті 279, статтею 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу в судовому засіданні 07 листопада 2018 року на наявними у справі доказами за відсутності учасників справи та їх представників, які судом повідомлені у встановленому чинним законодавством порядку про дату, місце та час розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи та докази надані суду учасниками справи, здійснивши системний аналіз норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, судом встановлено наступні обставини справи та наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом 19.09.2007 року за реєстровим №5729, позивачка ОСОБА_1 набула у власність 29/100 частини квартири АДРЕСА_1, яка складається з трьох жилих кімнат жилою площею 39,4 квадратних метрів та загальною площею 72,10 квадратних метрів.

20.01.2014 року між позивачкою, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, укладено договір оренди квартири у приватної особи, відповідно до умов якого позивачка передала, а відповідач прийняв у тимчасове володіння та користування квартиру АДРЕСА_1, термін оренди складає 12 місяців з моменту прийняття квартири.

Пунктом 8.2. вказаного договору оренди передбачено право орендаря при необхідності зареєструватися за адресою квартири.

Відповідно до пунктів 9.1., 9.2. та 9.5. вказаного договору оренди орендодавець зобов'язаний протягом однієї доби з моменту закінчення терміну (строку) оренди виїхати з квартири, підготувати її до передачі орендодавцю та передати орендодавцю квартиру і майно, що орендується, у тому ж стані, в якому вони були передані в оренду, з урахуванням нормального зносу.

Зі змісту відповіді Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС в м. Києві, що надійшла до суду на його запит, відповідач ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2) зареєстрований з 24.01.2014 року у квартирі АДРЕСА_1.

Спірні правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем з приводу права відповідача на користування вказаною квартирою, регулюються нормами ЦК та ЖК України.

За змістом частини 1 статті 626 та частини 1 статті 631 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до частини 1 статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Статтею 812 ЦК України встановлено, що предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина; помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому; наймач житла у багатоквартирному будинку має право користування майном, що обслуговує будинок.

Згідно частини 1 статті 815 ЦК України наймач зобов'язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані.

Частиною 1 статті 821 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 1 статті 168 ЖК України встановлено, що укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем.

Відповідно до частини 1 статті 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

З наведеного суд приходить до висновку про те, що правовим наслідком закінчення строку договору оренди (найму) житла, що належить громадянинові на праві приватної власності, є припинення права орендаря житла на користування житловим приміщенням та проживання у ньому.

За змістом статтей 251, 252, 254 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами; строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

З урахуванням наведеного, та оскільки укладеним між позивачем та відповідачем договором оренди квартири у приватної особи від 20.01.2014 року встановлено строк оренди тривалістю 12 місяців, право відповідача на користування квартирою АДРЕСА_1 та проживання у ній припинилося 20.01.2015 року.

Разом з тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень частини 1 та частини 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У статті 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні можливе лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Згідно правової позиції Верховного суду України висловленої у Постанові від 16 січня 2012 року по справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

В ході судового розгляду справи судом встановлено, що право відповідача на користування квартирою АДРЕСА_1 та проживання у ній припинилося 20.01.2015 року, проте відповідач не знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, тим самим він перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належною йому власністю, оскільки формальна реєстрація відповідача в спірній квартирі надає йому статус користувача житлового квартири з відповідними наслідками.

Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а вказане рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Визнання відповідача такими, що втратив право користування житлом, є достатньою підставою для зняття його з реєстраційного обліку.

Зважаючи на вищенаведені положення чинного законодавства та встановлені судом в ході судового розгляду справи обставини справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача і визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Разом з тим, відповідно до статтей 133, 141 ЦПК України у зв'язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з розглядом справи, до яких належить судовий збір у сумі 704,80 гривень, що було сплачено позивачем при подачі до суду позовної заяви.

Керуючись статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273, 280-284, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 (іденти7фікаційний номер НОМЕР_1, адреса місця проживання: АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1) таким, що втратив право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса місця проживання: АДРЕСА_1) судовий збір у сумі 704,80 гривні (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лишу вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 7 листопада 2018 року.

Суддя Т. В. Войтенко