Справа № 724/1398/18
Провадження № 2/724/590/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2018 року м. Хотин

Хотинський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді: Гураль Л.Л.

за участю:

секретаря судового засідання: Рижак П.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі судув місті Хотині Чернівецької області справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

про стягнення шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

22 серпня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення шкоди.

В обґрунтування позову зазначає, що вироком Хотинського районного суду Чернівецької області від 20.03.2012р. у справі №1-7/12 задоволено цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди в сумі 67598,00 грн. та моральної шкоди в сумі 12300,00 грн. На виконання цього вироку судом 22.06.2012р. було видано виконавчий лист. Однак за весь час примусового виконання вироку суду ніяких фактичних та реальних примусових виконавчих дій не здійснено. А тому з вини посадових осіб відділу ДВС Хотинського РУЮ Чернівецької області вирок суду фактично залишається не виконаним.

Також стверджує, що ОСОБА_2 були викрадені кошти у валюті долари США та потрачені його батьками до з 20.03.2012р. по сьогоднішній день курс гривні відносно долара США змінився. А саме сума для стягнення станом на 20.03.2012р. складала 79898 гривень, що еквівалентно 10 000 доларам США. На сьогоднішній день згідно курсу Національного банку України 10 000 доларів США відповідають 278986 гривням. А тому за розрахунком позивача 8) курсова різниця становить 199088 грн., які повинні бути відшкодовані відповідачами.

Крім того, позивач зазначає, що за час з 20.03.2012р. по сьогоднішній день йому було завдано моральної шкоди, яка полягала в тому, що він не міг скористатися своїми коштами та потратити їх на лікування, покупку різних товарів та продуктів харчування, а також покласти дані кошти на депозит та отримати прибуток.

За таких обставин позивач оцінює моральну шкоду в сумі 60000,00 грн.

Ухвалою суду від 26.09.2018р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою суду від 04.12.2018р. закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.12.2018р.

Позивач в судове засідання не зявився, однак надіслав на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи на більш пізню дату, оскільки не може прибути в судове засідання через обмеження його фізичних можливостей, оскільки є особою з інвалідністю першої групи та не може йти по льоду або снігу, не може знаходитись на вулиці у мороз більше 5 хвилин, однак зацікавлений бути присутнім в судовому засіданні. До вказаного клопотання подав текст виступу, який планував оголосити в судовому засіданні, у випадку якщо суд відмовить в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, суд вважає, що останнє не підлягає задоволенню. Зокрема підставою для відкладення розгляду справи позивач зазначає відсутність фізичної можливості прибути до суду через стан здоровя, а саме в зимовий період часу, коли на вулиці морозна погода, сніг та ожеледиця. При цьому позивач не повідомив суд, коли у нього буде можливість зявитися до суду.

Відповідно д ч.2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексу строку з таких підстав: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які визнано судом поважними.

Судом враховується, що позивач повідомив про причини неявки в судове засідання, які є поважними, однак суд позбавлений можливості відкласти розгляд даної справи в межах строків, визначених ЦПК.

Відповідачі в судове засіданняне з'явилися, про дату, час і місце його проведення були повідомлені належним чином, відзив на позов не подали, про причини неявки не повідомили, будь-яких клопотань на адрес суду не надали.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Вироком Хотинського районного суду Чернівецької області від 20.03.2012р. стягнуто з ОСОБА_2, а вразі відсутності цього майна для відшкодування шкоди з його батьків ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду заподіяну злочином в розмірі 12300 гривень та матеріальну шкоду в розмірі 67598 гривень. Зі змісту вироку суду вбачається, що ОСОБА_2 викрав у ОСОБА_1 8700 доларів США, 270 Євро та 200 гривень (а.с.3-4).

22.06.2012р. Хотинським районним судом Чернівецької області було видано виконавчий лист на примусове виконання вироку суду від 20.03.2012р. (а.с.5).

Підставою для звернення з даним позовом до суду позивач зазначає, що досить тривалий час вирок суду не виконується, а тому з огляду на те, що ОСОБА_2 викрав грошові кошти в іноземній валюті, відповідачі повинні сплатити позивачу курсову різницю.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Однак в даній справі між сторонами не існувало будь-яких зобовязань з грошовим еквівалентом в іноземній валюті.

Також вироком суду від 20.03.2012р. було задоволено цивільний позов та стягнуто грошові кошти саме в національній валюті гривні, а інший порядок визначення завданої матеріальної шкоди не визначено ані рішенням суду, ані договором, ані законом.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року N 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов'язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.

До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті.

Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між:

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків;

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.

Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України «Про національний банк України» Національний банк встановлює офіційний курс гривні до іноземних валют та оприлюднює його.

Отже офіційний курс гривні до іноземних валют в різні періоди часу може змінюватися (зростати або падати), однак дана обставина не дає підстав стороні у зобов'язанні, спір щодо якого вже вирішений судом, пред'являти після цього до іншої сторони додаткові вимоги про стягнення курсової різниці.

Таким чином, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Разом з тим, враховуючи, що з часу ухвалення вищезгаданого рішення грошові зобов'язання відповідачів перед позивачем виражені у грошовій одиниці України - гривні, то несвоєчасне виконання цих зобов'язань може бути підставою для відповідальності боржників, встановленої частиною другою ст. 625 ЦК України, у вигляді сплати ними встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

За приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

Враховуючи вищенаведені обставини, в задоволенні позову про стягнення 199088 грн. внаслідок зміни курсу гривні відносно долара США слід відмовити повністю.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 60000,00 грн. за тривале невиконання рішення суду судом враховується наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, а судом не встановлено, що з вини відповідачів спричинена шкода моральна шкода, відсутній причинний зв'язок між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження доводів позивача, що вирок суду від 20.03.2012р. не виконаний взагалі, чи виконаний частково.

При цьому судом звертається увага позивача, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обовязкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невідємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» , пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції» ).

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «ОСОБА_5 проти України» вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи наведене, позивач не позбавлений можливості, у випадку тривалого невиконання рішення суду звернутися з відповідними вимогами про стягнення моральної шкоди до органів державної виконавчої служби, на виконанні яких перебуває виконавче провадження з примусового виконання рішення суду.

За таких обставин в задоволенні позову про стягнення з відповідачів моральної шкоди слід відмовити.

При ухваленні рішення судом враховується, що позивач звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом І групи.

Керуючись ст.ст. 12, 76-81, 141, 258, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) до ОСОБА_2 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, НОМЕР_1), ОСОБА_3 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3), ОСОБА_4 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, НОМЕР_2), про стягнення шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду через Хотинський районний суд, а у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 21.12.2018р.

Суддя: ОСОБА_6