Єдиний унікальний номер 266/3043/18
Провадження № 22-ц/4804/273/18
Головуючий в 1 інстанції Д'яченко Д.О.
Доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

14 листопада 2018 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ::

головуючого Биліни Т.І.

суддів Мальцевої Є.Є., Принцевської В.П.

за участю секретаря Тулянкіної М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного Управління Національної поліції в Донецькій області та ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполь Донецької області від 05 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

30 травня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного Управління Національної поліції в Донецькій області (далі ГУНП в Донецькій області) про відшкодування моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що він працював на посаді старшого інспектора поліції у Покровському відділі поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 07 листопада 2015 року по 30 січня 2017 року. Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 30.01.2017 року № 67 о/с «По особовому складу», він був звільнений зі служби за пунктом 5 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність). Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 26 червня 2017 року у справі № 805/1260/17- а визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 30.01.2017 року № 67 о/с «По особовому складу» в частині його звільнення. Цією ж постановою ОСОБА_1 було поновлено на попередній посаді з 31.01.2017 року. Зазначає, що незаконне звільнення викликало у нього моральні страждання, які полягали у втраті нормальних життєвих зв'язків та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Після звільнення він не отримував грошового забезпечення, а як наслідок був позбавлений можливості матеріально забезпечувати свою сім'ю, задовольняти свої матеріальні та духовні потреби. Для відновлення свого права був змушений звертатись до суду з адміністративним позовом, втрачати час на збирання доказів, підготовку позовної заяви та на судові засідання. У зв'язку з вказаним, у відшкодування моральної шкоди, просив стягнути з ГУНП Донецькій області на його користь 50000грн. та витрати на правову допомогу.

05 липня 2018 року рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ГУНП в Донецькій області на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 10 000 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 1000 гривень.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення судом факту незаконного звільнення ОСОБА_1, яке призвело до порушення права на працю, вже є достатнім доказом того, що позивачу було завдано моральної шкоди, та погоджується із доводами позивача про втрату нормальних життєвих зв'язків, докладання додаткових зусиль в організації свого життя через незаконне звільнення та погіршення майнового стану родини. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд першої інстанції виходив з принципів розумності, поміркованості, співмірності та справедливості, врахував фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров'я, глибину, характеру і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках. Суд першої інстанції також врахував, що питання стягнення моральної шкоди, завданої незаконним звільненням не врегульоване Законом України "Про Національну поліцію", проте, можливість відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику прямо передбачена у Кодексі законів про працю України.

З вказаним рішенням суду не погодився відповідач ГУНП в Донецькій області, та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ГУНП в Донецькій області вмотивовано тим, що позивач проходив службу в Національній поліції України з 07 листопада 2015 року на посаді старшого інспектора Покровського відділу поліції ГУНП в Донецькій області. Наказом ГУНП в Донецькій області від 26.11.2016 року №1945 призначена атестування поліцейських ГУНП в Донецькій області. Наказом ГУНП в Донецькій області від 28.11.2016 року №1949 затверджено списки поліцейських, що підлягають атестації, до яких було включено позивача. На виконання рішень атестаційної комісії №6 від 14.12.2016 року та апеляційної атестаційної комісії східного регіону №7 від 25.01.2017 року наказом ГУНП в Донецькій області від 30.01.2017 року №67 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в Національній поліції України за п.5 ст.77 ЗУ «Про Національну поліцію» через службову невідповідність. ГУНП в Донецькій області лише забезпечило виконання висновку атестаційної комісії і самостійного рішення стосовно позивача не приймало. Також зазначає, що ніяким спеціальним законодавством відшкодування моральної шкоди в даному випадку не передбачено. А також, позивач не довів, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надав належних доказів щодо втрати ним нормальних життєвих зв'язків та необхідності додаткових зусиль для організації свого життя.

З вказаним рішенням суду також не погодився позивач ОСОБА_1, та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, стягнути з ГУНП в Донецькій області у відшкодування моральної шкоди 50000грн. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 вмотивовано тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення дійшов помилкового висновку, що ним не доведена заявлена моральна шкода у сумі 50000грн. і що саме така сума є співмірною із завданою шкодою, та що не надав будь-якого розрахунку. У зв'язку з цим суд першої інстанції вирішив, що достатнім буде стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у сумі 10000грн. Проте, після звільнення і до ухвалення постанови суду першої інстанції він не отримував грошового забезпечення. Таким чином з 31 січня 2017 року до 26 червня 2017 року він був позбавлений можливості матеріально забезпечувати свою сім'ю, та задовольнити свої матеріальні і духовні потреби. Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 26 червня 2017 року, його було поновлено на службі та стягнуто з ГУНП в Донецькій області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 січня 2017 року по 26 червня 2017 року в сумі 53103грн. Таким чином, 50000грн. це та сума його доходу, якого він був позбавлений в результаті протиправних дій відповідача при його звільненні зі служби.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача Коваленко О.В. підтримала доводи своєї апеляційної скарги, просила їх задовольнити. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила відхилити.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи попереджений належним чином підтвердженням чого є телефонограма, зареєстрована в журналі телефонограм апеляційного суду(а.с.121).

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ГУНП в Донецькій області підлягає задоволенню, а ОСОБА_1 ні, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду, останнім не обґрунтовано в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з прийняттям рішення суб'єкта владних повноважень, не визначено, якими доказами це підтверджується. Будь-яких доказів, що підтверджують притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання ними своїх обов'язків, що могло завдати шкоди, позивачем суду також не надано.

Згідно з частин 1 та 2 статті 71 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобовязаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. В разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

Вказані висновки колегії суддів апеляційної інстанції в повній мірі відповідають правовій позиції ВСУ від 20.04.2011 року.

Крім того відповідно до роз'яснень, які містяться у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» можливість відшкодування такої шкоди має бути прямо передбачена нормами відповідного матеріального закону на підставі якого суд вирішує справу.

Доводи позивача, що саме 50000грн. є достатньою сумою для відшкодування моральної шкоди, оскільки вона відповідає доходу, якого він був позбавлений в результаті протиправних дій відповідача при його звільненні зі служби - непереконливі.

Позивач отримав суму відшкодування втраченого заробітку в розмірі 53103,00грн. після постановлення рішення Донецьким окружним адміністративним судом від 26.06.2017 року про поновлення на службі. Враховуючи обґрунтування спричиненої моральної шкоди вказана виплата є фактичною сатисфакцією пережитих негараздів.

Крім того судом першої інстанції встановлено і з цим погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що Закон України "Про Національну поліцію" не містить положень про відшкодування моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вказане рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Згідно п.п. 1, 3 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2018 року.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Головного Управління Національної поліції в Донецькій області задовольнити.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполь Донецької області від 05 липня 2018 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення суду.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: Є.Є. Мальцева

В.П. Принцевська