Справа № 645/266/18
Провадження № 2/645/814/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Мартинової О.М.,

секретар судового засідання Куркін Д.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору відступлення права вимоги недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявоюдо ОСОБА_3, ОСОБА_4 в якій просить визнати договір відступлення права вимоги недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що під час розгляду Купянським міськрайонним судом Харківської області справи за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики дійсним, стягнення грошових коштів, йому стало відомо про факт досягнення домовленостей між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відносно розписок від 09.03.2015 р., 04.03.2014 р. та нібито відступлення право вимоги за зазначеними розписками ОСОБА_3 та укладання договору від 01.09.2016 р. Посилається на те, що договір відступлення права вимоги від 01.09.2016 р. є незаконним, таким, що порушує приписи чинного законодавства та підлягає визнання судом недійсним. Вважає, що зазначений договір є фактично договором факторингу. Так, згідно п.2.2 оскаржуваного договору від 01.09.2016 р. за відступлення права вимоги новий кредитор зобовязується сплатити первісному кредитору кошти у розмірі та у строк погоджений сторонами у додатку № 1 до даного договору, тобто ОСОБА_3 зобовязався передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а клієнт ОСОБА_4 відступив факторові своє право грошової вимоги до третьої особи ОСОБА_2 Зазначений договір прямо підпадає під визначення договору факторингу, визначене ст. 1077 ЦК України, оскільки ОСОБА_4, фактично здійснював фінансування ОСОБА_3, надавши йому фінансову послугу не маючи на те повноважень. Зазначає, що ОСОБА_3 уклав договір факторингу з метою отримання прибутку, шляхом здійснення операції з фінансовими активами борговим зобовязанням. Посилаючись на положення п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», зазначає, що враховуючи приписи чинного законодавства, фактичні обставини справи, ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4 договір факторингу, не маючи ліцензії на здійснення фінансової діяльності, що свідчить про те, що договір укладено з порушенням приписів ст. 203 ЦК України та повинен бути визнаний судом недійсним. Вважає, що кредитор зобовязаний, відповідно до вимог ст. 527 ЦК України, особисто приймати виконання зобовязання, адже позикою, на факт існування якої наполягає ОСОБА_3, не передбачено, таким чином обовязок по поверненню коштів повинен бути виконаним на користь саме ОСОБА_3 Просить суд визнати договір про відступлення права вимоги від 01.09.2016 р., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 недійсним.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2017 р. відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору відступлення права вимоги недійсним.

6 вересня 2017 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області винесено ухвалу щодо залучення до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_4

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2017 р. цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору відступлення права вимоги недійсним передано за підсудністю Фрунзенському районному суду м. Харкова.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 січня 2018 року дану цивільну справу прийнято до розгляду Фрунзенським районним судом м. Харкова та призначено підготовче судове засідання.

Відповідачем ОСОБА_3 надані до суду відзиви на позовну заяву, в яких просить суд відмовити у повному обсязі у задоволенні позовної заяви та слухати справу у його відсутності. Вважає вищевказану позовну заяву безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, рішенням Купянського міськрайонного суду Харківської області та постановою апеляційного суду Харківської області встановлено факт відповідності чинному законодавству договору відступлення права вимоги від 01.09.2016 р. та даний факт не потребує доказуванню. Посилаючись на п. 1 додатку № 1 договору про відступлення права вимоги від 01.09.2016 р., зазначає, що умовами вказаного договору та додатками до нього не передбачено отримання прибутку ОСОБА_3 Вказує на те, що договір укладено відповідно до ст. 11, п. 1 ч. 1 ст. 512, 509 ЦК України та відповідно до вимог діючого законодавства, зазначений договір від 01.09.2016 р. є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність ст.ст. 203,215 ЦК України підстав для визнання договору недійсним.

Присутній у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 10 жовтня 2017 року, підтримав позовну заяву та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, однак надав до суду відзив на позовну заяву у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та розглядати справу у його відсутності.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, дійшов висновку, що вимоги за позовною заявою не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 4 березня 2014 року, у формі розписки, укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 235 941,58 грн., а також 9 березня 2015 року, у формі розписки, укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 400 000 грн., що встановлено Куп'янським міськрайонним судом Харківської області, апеляційним судом Харківської області та зазначено у постанові апеляційного суду Харківської області від 5 квітня 2018 р. за цивільної справою за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та стягнення заборгованості (т.1 а.с. 178-179, т.2 а.с. 16, 30-31).

01 вересня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого позивач набув права вимоги за договором позики від 04.03.2014 р. та від 09.03.2015 р. (т. 1 а.с. 4-6).

Крім того, п.п. 2.1, 2.2 зазначеного вище договору від 01.09.2016 р. передбачається, що право вимоги, що відступається за цим договором, складає 635 941 грн. 58 коп. та за відступлення права вимоги новий кредитор ОСОБА_3 зобовязується сплатити первісному кредитору ОСОБА_4 кошти у розмірі та у строк погоджений сторонами у Додатку № 1 до даного договору.

Як вбачається з додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги від 01.09.2016 р. новий кредитор ОСОБА_3 зобовязується сплатити первісному кредитору ОСОБА_4 100 % грошових коштів, що будуть стягнуті із боржника новим кредитором у судовому порядку або будуть добровільно передані боржником новому кредитору, протягом 10 календарних днів з моменту отримання даних грошових коштів новим кредитором (т. 1 а.с. 37).

Про відступлення права вимоги, що відбулось та укладання договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 01.09.2016 р. ОСОБА_2 направлено 02.09.2016 р. повідомлення, що підтверджується копією поштового відправлення від 02.09.2016 р. (т. 2 а.а. 21).

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

За змістом ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема, договір цесії визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Відповідно, здійснення фінансування первісного кредитора шляхом купівлі у нього новим кредитором права грошової вимоги, що, зокрема, допускається за договором факторингу (частина 1 статті 1084 ЦК України), за відсутності обовязку у первісного кредитора сплачувати новому кредитору винагороду за надання таких послуг не є підставою для кваліфікації такого договору, як договір факторингу. В такому випадку (відсутність плати первісного кредитора за надані йому послуги) між сторонами виникають правовідносини з договору купівлі-продажу права вимоги, до яких застосовуються положення про відступлення права вимоги.

Згідно ст. 1083 ЦК України наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави.

Законодавче обмеження щодо наступного відступлення фактором права грошової вимоги спрямоване на те, щоб запобігти збільшенню збитків, які може понести клієнт у звязку з таким відступленням.

Частина 2 статті 1083 ЦК України все ж таки передбачає, що за наявності спеціальної умови у договорі факторингу про наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до норм, передбачених ЦК України. Отже таке відступлення є можливим, однак виключно якщо це є закріпленим сторонами у договорі факторингу.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України ).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Зі змісту договору, укладеного 01 вересня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про відступлення права вимоги за зобовязанням щодо стягнення грошових коштів та додатку № 1 до договору від 01 вересня 2016 року, укладеними між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вбачається, що сторони мали на меті саме договірну передачу зобовязальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

Зміст вказаного договору та додатку до нього не містить такої умови, як обовязок первісного кредитора сплачувати новому кредитору винагороду за надання послуг фінансування, а така умова є однією з суттєвих, яка дозволяє кваліфікувати правочин саме як договір факторингу.

Як вбачається зі змісту договору від 01 вересня 2016 року та додатку № 1 до договору від 01 вересня 2016 року, сторони при визначенні предмета договору виходили з того, що у порядку та на умовах, визначених договором, первісний кредитор відступає новому кредитору належне первісному кредитору право вимоги за зобовязанням щодо стягнення грошових коштів у розмірі 400 000 грн., згідно розписки від 09.03.2015 р. та 235 941,58 грн., згідно розписки від 04.03.2014 р. (пункт 1.1. розділу 1 Договору).

Таким чином, є достатні підстави стверджувати, що сторонами досягнуто домовленості про предмет договору (абзац 2 частини 1 статті 638 ЦК України) як істотної умови такого договору.

Сторони також передбачили, що новий кредитор ОСОБА_3 зобовязаний сплатити первісному кредитору ОСОБА_4 кошти у розмірі та строк погоджений сторонами у Додатку № 1 до даного договору за відступлення права вимоги. У п. 1 Додатку № 1 до договору визначено, що новий кредитор ОСОБА_3 зобовязується сплатити первісному кредитору ОСОБА_4 100 % грошових коштів, що будуть стягнуті із боржника новим кредитором у судовому порядку або будуть добровільно передані боржником новому кредитору, протягом 10 календарних днів з моменту отримання даних грошових коштів новим кредитором.

Наведені договірні положення не доводять оплатний характер укладеного між сторонами договору відступлення права вимоги від 01 вересня 2016 року та не дають підстав стверджувати наявність фінансування під відступлення права грошової вимоги, що за змістом частини 1 статті 1077 ЦК України виступає обовязковою ознакою факторингу. Таким чином, ця ознака не дозволяє віднести аналізований договір до договору факторингу.

Вивчення інших положень договору дозволяє констатувати його не співпадіння із закріпленими в цивільному законодавстві ознаками факторингу. Так, відповідно до пункту 3.1. розділу 3 договору, встановлена відповідальність первісного кредитора саме за недійсність переданого за цим договором права вимоги та передбачено, що сторона (п. 4.1.2 договору) не несе відповідальність за порушення договору, якщо воно сталося не з її вини. Вказане положення у повній мірі відповідає статті 519 ЦК України, яка стосується простого, некваліфікованого відступлення права вимоги, тоді як для договору факторингу це правило сформульовано по-іншому (стаття 1081 ЦК України).

Таким чином, вищевикладене не дає підстав відносити договір відступлення права вимоги від 01 вересня 2016 року до договорів факторингу. Виходячи з наведених умов укладання договору та його змісту, цей договір має відноситись до простого відступлення права вимоги (цесії).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, що передбачено ч. 1 ст. 89 ЦПК України.

Також суд звертає увагу на те, що позивач, який не є стороною оспорюваного ним договору, звертаючись до суду з позовом про визнання такого правочину недійсним зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси. Водночас, суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Тобто, в такому випадку обов'язок доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання прав та інтересів позивача покладається безпосередньо на останнього.

При цьому судом враховано Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, в якому зазначено про те, що поняття "охоронюваний законом інтерес", яке вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом (аналогічна правова позиція наведена в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Представником позивача та позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення субєктивних права та охоронюваних законом інтереси ОСОБА_2, при укладанні договору відступлення прав вимоги, тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача, яким сплачено судовий збір при подачі позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору відступлення права вимоги недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення лише вступної та резолютивної частин судового рішення, а також у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1.

Відповідачі:

- ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_2.

- ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_3.

Повне судове рішення складено 16 листопада 2018 року.

Суддя