Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 456/1138/16-ц

провадження № 61-25054 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Стрільчука В. А.,

Суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, державний нотаріус Стрийської нотаріальної контори Костур Ульяна Тарасівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2017 року у складі судді Гулкевича О. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляк Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2, державного нотаріуса Стрийської нотаріальної контори

Костур У. Т. про визнання дій нотаріуса незаконними, скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання особи такою, що вступила у спадкування за законом.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що відповідач у встановлений законодавством строк із заявою про прийняття спадщини не звернувся, а тому видача йому свідоцтва на право на спадщину за законом після смерті його батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на ? частину житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_2, є незаконною. ОСОБА_4 до дня смерті проживав разом з нею та її сім'єю, вона продовжує проживати в спірному будинку, заяву про відмову від спадщини вона не подавала, а тому фактично прийняла спадщину за законом.

Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати незаконними дії нотаріуса Стрийської державної нотаріальної контори Костур У. Т., скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 травня 2006 року за № 10634912, визнати її такою, що фактично вступила у спадкування за законом.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач прийняв спадщину як спадкоємець першої черги за законом, оскільки на час відкриття спадщини був зареєстрований та проживав у квартирі, ? частина якої є спадковим майном. Зважаючи на те, що спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину, суд дійшов висновку, що свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_2, Львівської області, видано правомірно, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, належним чином оцінив зібрані у справі докази та застосував норми матеріального права.

У жовтні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1, у якій вона просила скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2017 року і ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 вересня 2017 року, та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суди попередніх інстанцій належно не перевірили її доводи про звернення відповідача із заявою про прийняття спадщини з пропуском шестимісячного строку та не звернули увагуна те, що право власності спадкодавця ОСОБА_5 на ? спірного житлового будинку належним чином не було оформлено, зокрема відсутні правовстановлюючі документи. В матеріалах справи також відсутні документи, що підтверджують місце останньої реєстрації або постійного місця проживання спадкодавця, а тому висновок судів про спільне місце реєстрації відповідача та спадкодавця є необгрунтованим. Зазначала, що після смерті матері ОСОБА_6 саме вона фактично прийняла спадщину на спірну частину нерухомого майна, а не ОСОБА_5, оскільки на час відкриття спадщини і по теперішній час постійно проживає у вказаному житловому будинку.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

14 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваних рішень, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5, після смерті якого відкрилась спадщина.

30 березня 2006 року син померлого, ОСОБА_2, звернувся у Стрийську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

06 травня 2006 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку із відповідною частиною належних до нього господарських споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 та свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Ураховуючи, що спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто до 01 січня 2004 року, суди попередніх інстанцій правильно застосували до спадкових відносин норми Цивільного кодексу Української РСР у редакції від 18 липня 1963 року (далі ЦК Української РСР 1963 року).

Статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 549 ЦК Української РСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Посилаючись на те, що відповідач на час відкриття спадщини був зареєстрований та проживав у квартирі, ? частина якої є спадковим майном, а отже фактично вступив в управління та володіння усім спадковим майном, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про прийняття ОСОБА_7 усієї спадщини, як спадкоємцем першої черги за законом після смерті

ОСОБА_4 у передбачений законом строк.

Згідно пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня

1994 року № 18/5, в редакції чинній на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

ОСОБА_1 обгрунтовувала позовні вимоги тим, що ? частина житлового будинку із відповідною частиною належних до нього господарських споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2, є спадковим майном після смерті її та ОСОБА_5 матері ОСОБА_6, яке ОСОБА_5 за свого життя у встановленому законодавством порядку не прийняв. Право власності спадкодавця ОСОБА_5 на ? спірного житлового будинку належним чином не було оформлено, правовстановлюючі документи на зазначене нерухоме майно у ОСОБА_5 відсутні. З урахуванням наведеного, вважала незаконною видачу відповідачеві свідоцтва про право на спадщину на спірне нерухоме майно.

Відповідно до положень абзацу першого пункту 212 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5 (далі Інструкція), в редакції чинній на момент звернення ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтв про право на спадщину, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи.

В абзацах першому та четвертому пункту 216 Інструкції визначено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, у тому числі наявності чи відсутності податкової застави та інших застав за даними відповідних реєстрів. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлювального документа, витяг з Реєстру прав власності, а в місцевостях, де інвентаризація не проводилась, довідку відповідного органу місцевого самоврядування.

Ураховуючи відсутність у матеріалах справи правоустановлюючих документів про належність спадкодавцю частки в спірному житловому будинку, а також документів, що підтверджують місце останньої реєстрації або постійного місця проживання ОСОБА_5, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про прийняття відповідачем спадщини після смерті

ОСОБА_5 шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном є передчасним.

Крім того, суди не перевірили доводи позивача щодо звернення відповідача із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 з пропуском встановленого статтею 549 ЦК Української РСР 1963 року шестимісячного строку, а також не надали оцінку обраному заявником способу захисту порушеного права - шляхом визнання особи такою, що вступила у спадкування за законом, не урахували, що суди повинні забезпечити ефективний захист порушеного права особи у спосіб не заборонений законом, зокрема не роз'яснили право на звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Ураховуючи наведене, оскаржувані рішення не можуть вважатися законними та обгрунтованими, такими, що відповідають основоположним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Отже, в силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи в суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, зазначене унеможливлює ухвалення ним нового судового рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних рішень, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 вересня

2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик