Справа № 740/4616/18
Провадження № 2/740/1822/18
Р І Ш Е Н Н Я

з а о ч н е

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої-судді ОСОБА_1,

секретаря - Кононяко Т.Г.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Кредит» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати недійсним договір фінансового кредиту №303/2249 від 13.02.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 13.02.2018 між нею та відповідачем укладено договір фінансового кредиту, відповідно до умов якого відповідач надав їй кредитні кошти у сумі 1600,00 грн. на засадах строковості, зворотності та платності, а позивач (позичальник) зобов'язувався повернути його відповідно до умов даного договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказала, що при укладенні вказаного договору були порушені її права як споживача. Так, порушуючи норми, встановлені ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», працівники ТОВ «Глобал Кредит» не ознайомили її з умовами кредитування належним чином, не надали повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, не була надана інформація, яка стосується суті наданих фінансових послуг. Позивач, не володіючи спеціальними знаннями в галузі права, підписала кредитний договір, не маючи часу детально ознайомитися з його змістом та оцінити умови договору на предмет їх вигідності.

Зокрема, позивач вказує, що згідно п.2.1 строк дії договору становить 14 діб з 13.02.2018 по 27.02.2018 року. Розмір пені, встановлений п. 3.2 кредитного договору 2,50 % за кожну прострочену добу від розміру непогашеної частини кредиту, у випадку прострочення на 1 добу кредитор застосовує штрафну санкцію, що дорівнює 50,00 грн.

Відповідно до п.3.3 договору в разі виконання позичальником зобовязань у строк, передбачений п.2.1. договору, відсоткова ставка складає 1,80 % за добу, що дорівнює 657,00 % річних, - 403,20 грн. Згідно п.3.4 договору в разі виконання позичальником зобовязань у строк раніше ніж передбачений п.2.1 договору, відсоткова ставка складає 2,00 % за добу, що дорівнює 730,00 % річних. Відповідно до п.3.5 в разі порушення позичальником терміну виконання зобовязань, що зазначений в п.2.1 договору, відсотки за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості, та складатимуть 0,50 % за добу.

Вважає несправедливими та значно завищеними умови, визначені в п.3.3 договору, так як в ньому встановлено вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобовязань за договором.

Зазначає, що п.3.2 договору прямо суперечить нормам, встановленим ч.1 ст.61 Конституції України щодо подвійної відповідальності за невиконання зобовязання, оскільки ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Також, позивач вказує на те, що третейське застереження, передбачене п. 7 кредитного договору, не узгоджується з положеннями п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг Банку, не підлягають розгляду третейськими судами.

Вважає, що при укладенні вищевказаного кредитного договору порушені її права, як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЗУ «Про третейські суди», у звязку з чим просить визнати даний договір недійсним.

Ухвалою суду від 23 жовтня 2018 року провадження у справі відкрито та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Інформація про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження розміщена на офіційній сторінці суду веб-порталу судової влади України.

Відповідачу було запропоновано протягом пятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву відповідно до ст. 278 ч.1 ЦПК України.

Згідно ст. 279 ч.5 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд з урахуванням того, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, вважає за необхідне розглянути справу в судовому засіданні без повідомлення сторін відповідно до ст.ст.274, 279 ЦПК України.

Ухвалу про відкриття провадження у справі відповідач отримав 29 жовтня 2018 року, про що свідчить повідомлення про вручення матеріалів рекомендованим листом, але в установлений судом п»ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали не подав заяву із запереченням щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов, що згідно ч.5 ст.279 ЦПК України є підставою для вирішення спору за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін відсутні.

Враховуючи, що відповідач не подав відзив, суд відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК розглядає справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення з урахуванням того, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 13.02.2018 між ТОВ «Глобал Кредит» та ОСОБА_2 був укладений договір фінансового кредиту № 303/2249, за умовами якого кредитор надав позичальникові фінансовий кредит у розмірі 1600,00 грн. на засадах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов*язався повернути його на умовах, що передбачені цим договором (п. 1.1 договору).Строк дії договору становить 14 діб - з 13.02.2018 по 27.02.2018.

Згідно п. 3.3 договору позичальник зобов'язуться сплачувати плату за користування кредитом в розмірі 403 грн. 20 коп. грн (відсотки), яка розрахувається виходячи зі ставки 1,80% на добу від розміру суми кредиту (657% річних), одночасно з отриманням суми кредиту.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що при порушенні строків сплати за договором кредитор набуває право нарахувати пеню в розмірі 2,50% за кожну прострочену добу від розміру непогашеної частини кредиту.

За змістом п. 8.3 договору позичальник підтверджує, що до підписання цього договору він письмово ознайомлений з інформацією, що зазначена в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Згідно пункту 9.2 договору позичальник підтверджує, що він вичерпно ознайомлений з інформацією про послуги у відповідності до вимог законодавства України та цього договору з усіма змінами та доповненнями до нього.

Відповідно до ч.1 ст. 6 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2 ст. 627 цього Кодексу).

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно статті 638 ЦК України договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є: умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною.

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до розяснень, які містяться в пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатися у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

З матеріалів справи вбачається, що при укладанні оспорюваного кредитного договору сторонами було дотримано вимоги, необхідні для його дійсності, що встановлені статтею 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (між сторонами укладено договір фінансового кредиту і на його підставі позивачу видано грошові кошти, що не заперечується позивачем); особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності (договір укладено повноважними особами); волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин вчинено у встановленій законом письмовій формі, він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договір фінансового кредиту відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно надання повної та своєчасної інформації щодо сукупної вартості кредиту, умови кредитування. Він містить найменування сторін, предмет договору, визначено права та обовязки сторін, порядок розрахунків, відповідальність сторін, строк дії договору і порядок зміни умов договору.

Отже, позивач отримав повну, доступну та вичерпну інформацію щодо надання кредиту, в тому числі щодо плати за користування кредитом, порядку розрахунку та відповідальності за неналежне виконання зобов*язань за договором. Будь-яких застережень з боку позивача кредитний договір не містить.

Таким чином, твердження позивача, що кредитний договір суперечить вимогам ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» і тому підлягає визнанню недійсним, є безпідставним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року № 6-80цс13, яка є обов'язковою для всіх судів України.

Договір фінансового кредиту № 303/2249 від 13 лютого 2018 року підписано позивачем. Свої зобов'язання щодо надання кредиту позивачу в розмірі 1600,00 грн. ТОВ «Глобал Кредит» виконало, що позивач у тексті позовної заяви підтверджує. З умовами надання кредиту позивач був ознайомлений у день підписання самого правочину.

Суд також вважає необґрунтованими твердження позивача щодо невідповідності чинному законодавству положення кредитного договору про встановлення банком пені у розмірі 2,50% за кожну прострочену добу від розміру непогашеної частини кредиту (п. 3.32 договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, базою обчислення пені є сума несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР передбачено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Однак, рішенням Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 роз'яснено, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв*язку з положеннями статей 1, 3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов*язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб*єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи суб*єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Враховуючи вищенаведене, положення ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» не поширюється на правовідносини, які виникли між ТОВ «Глобал Кредит» та позивачем у зв'язку з укладенням договору фінансового кредиту.

Відповідно до п. 7.1 оспорюваного договору всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв*язку з ним або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід*ємною частиною даної третейської угоди. Умови Договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення Договору.

Згідно статті 12 Закону України «Про третейські суди» від 11 травня 2004 року № 1701-IV третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Відповідно до пункту 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Не можна вважати, що укладення третейської угоди у вигляді третейського застереження в кредитному договорі є порушенням прав позивача, оскільки угода про передання справи на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду та не перешкоджає реалізації сторонами права на судовий захист (пункт 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року у справі № 6-75цс11.

Таким чином, укладення сторонами третейської угоди не порушує норми статті 55 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на судовий захист.

Отже права позивача при укладенні вищезазначеного договору порушені не були, оскаржуваний договір відповідає вимогам законодавства України, а тому суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог.

Керуючись 263-265, 274, 279, 280-284, 289 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Кредит» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору фінансового кредиту №303/2249 від 13.02.2018 року відмовити.

Копію заочного рішення направити відповідачу в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України, - протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуте Ніжинським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуюча суддя Ковальова Т.Г.