Провадження № 2/193/493/18
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
19 листопада 2018 року сел. Софіївка
Софіївський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого-судді: Кащук Д.А.,
за участі секретаря судового засідання: Ратушній В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел.Софіївка відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, без участі сторін, та без фіксування судового засідання звукозаписувальним пристроєм, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Софіївська селищна рада Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
19 вересня 2018 року до Софіївського районного суду Дніпропетровської області звернувся позивач ОСОБА_1 із вищевказаною позовною заявою.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на ті обставини, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1, Дніпропетровської області, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого 08 квітня 1982 року нотаріусом Софіївської державної нотаріальної контори та реєстраційним посвідченням Криворізького БТІ Дніпропетровської області.
У будинку разом з ним зареєстровані: дружина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, його двоюрідний брат ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, якій не проживає в будинку з жовтня 2012 року, так як переїхав на проживання в Російську Федерацію, але місце його перебування та фактичного проживання йому невідоме. Добровільно знятися з реєстрації за адресою : АДРЕСА_1
На підставі викладеного вважає, що Відповідач повинен бути визнаним судом таким, що втратив право користування будинком, оскільки не проживає в ньому більше одного року, та знятим з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1.
Про те, що Відповідач не проживає в будинку, який належить позивачу на праві власності більше одного року можуть підтвердити ОСОБА_4, яка проживає по АДРЕСА_1, та ОСОБА_5, яка проживає АДРЕСА_2, про що зазначеними особами надані пояснення, які містяться в матеріалах цивільної справи.
Оскільки обставини, наведені в позовної заяві та докази, які їх підтверджують, свідчать про факт не проживання Відповідача у вказаному будинку, більше встановленого терміну, на думку позивача є всі підстави для визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням .
Зазначає, що з 2012 року Відповідач фактично не проживає в його будинку. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає, але є зареєстрованим за нею, у позивача виникають проблеми з оформленням державної субсидії, тому він змущений звернутися за захистом свого права до суду.
На підставі викладеного просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, та винести рішення, котрим визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - будинком АДРЕСА_1
Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.
Представник третьої особи при розгляді справи також присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву, в котрій зазначив, що не заперечує проти позовних вимог.
Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Суд, взявши до уваги заяву позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 (а.с.4) є власником будинку АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 08 квітня 1982 року (а.с.5-6).
Відповідно до довідки, виданої Виконавчим комітетом Софіївської селищної ради Дніпропетровської області 11 вересня 2018 року, у вказаному будинку зареєстровано три особи: позивач ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 (а.с.9).
Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу позивач не чинив. Відповідач добровільно визначила собі інше місце проживання і даним будинком не користується. Будучи зареєстрованим у зазначеному будинку відповідач не набуває за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно володіння та розпорядження, відповідно, будучи знятим з реєстрації в будинку, ніяких майнових прав не втрачає.
Натомість, подальша формальна реєстрація відповідача в будинку є порушенням прав на безперешкодне користування ним.
Факти викладені в позовній заяві підтверджуються письмовими доказами, поясненнями свідків в письмовій формі, довідкою про склад сім'ї, домовою книгою для реєстрації громадян, які проживають у АДРЕСА_1
Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч.1, ч.2 ст.16 ЦК України).
Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ст.71 Житлового кодексу України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин.
Відповідно до ст.72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Так, судом встановлено, що відповідач у справі не будучи власником будинку, залишається зареєстрованим у ньому, однак тривалий час не проживає у будинку, поважні причини його відсутності за місцем реєстрації судом не встановлені, що свідчить про вчинення ним перешкод у користуванні власністю для позивача, як власника будинку, при цьому між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задовольняє їх.
Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.
Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останнього з реєстрації в цьому приміщенні.
При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням.
З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.71, 72 ЖК України, ст.ст.16, 391 ЦК України, ст.ст.12, 76, 81, 82, 128, 133, 141, 223, 247, 258, 263-265, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Софіївська селищна рада Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - будинком АДРЕСА_1
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також встановлений в разі пропуску з інших поважних причин, відповідно до вимог ст.284 ЦПК України.
Заочне рішення може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:
- позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1
- відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, місце проживання не відоме;
Суддя: Д.А. Кащук