справа № 208/4501/17
№ провадження 2/208/647/18
РІШЕННЯ

Іменем України

07 травня 2018 р. м. Кам'янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Ізотова В.М., при секретарі Пентраковській М.В., за участю позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: територіальна громада м. Кам'янське, Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно м. Кам'янське «про виділ в натурі 1/5 частки нерухомого майна в окремий об'єкт нерухомості, визнання права власності на виділену частку нерухомого майна як на окремий об'єкт нерухомості та припинення права сумісної часткової власності», -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, прохав виділити в натурі в окремий об'єкт нерухомого майна, визнати за ним право власності як на самостійний окремий об'єкт нерухомого майна в цілому з подальшою реєстрацією права власності у відповідних державних органах на 1/5 частину житлового будинку А-1, що згідно технічного паспорту має статус квартири НОМЕР_1 загальною площею 46,3 кв.м., у тому числі житловою площею 17,6 кв.м., розташованого за адресою: домоволодіння АДРЕСА_1, який складається з 1-3 кухня - загальною площею 11,1 кв.м., 1-4 кімната - загальною площею 17.6 кв.м., 1-5 ванна загальною площею 9,6 кв.м., І - коридор, загальною площею 5.4 кв.м., II - комора, загальною площею 2.8 кв.м., а також Ж-1 вбиральня.

Крім того, прохав виділити йому у користування частину земельної ділянки, розташованої за адресою: домоволодіння АДРЕСА_1, згідно виділеної долі домоволодіння та припинити його сумісне часткове право власності на 1/5 частину домоволодіння № 37 по Іванівська (Перекопська) у м. Кам'янське.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, зазначив, що всі необхідні докази суду надані, додаткових доказів надано не буде.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до суду неодноразово не з'явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судових засідань. На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності цих відповідачів.

Відповідач ОСОБА_5 надала суду заяву, згідно якої прохала розглядати справу без її участі, проти позову заперечувала з огляду на те, що у разі виділу позивача вона буде змушена отримувати документи з новими відомостями у БТІ, оплатити виготовлення яких вона не в змозі.

Треті особи - Територіальна громада м. Кам'янське та Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам'янської міської ради надали суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається.

Судом встановлено, що згідно договору дарування частини домоволодіння (а.с. 8), позивач ОСОБА_1 прийняв у дар 1/5 частину домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 573 кв.м. та складається з шлакобетонного жилого будинку А-1 41, 1 кв.м., шлакоблочного жилого будинку Б-1 жилою площею 43, 2 кв.м., шлакоблочного жилого будинку В-1 жилою площею 19, 7 кв.м., Г-1 сараю дощатого, Д-1 сараю дощатого, Е-1 вбиральні дощатої, И-1 підвалу земляного, Ж-1 вбиральні цегляної, НОМЕР_1 2, 4-8 парканів, № 10-13 водопроводу, І-ІІ тротуару.

Згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 9), ОСОБА_1 є власником на праві приватної спільної часткової власності 1/5 вказаного домоволодіння загальною площею 181, 7 кв.м. та житловою 104 кв.м. (житловий будинок А-1 загальною площею 88, 0 кв.м., житловий будинок Б-1 загальною площею 55, 1 кв.м., житловий будинок В-1 загальною площею 38, 6 кв.м.).

З інших наданих позивачем документів вбачається, що відповідачу ОСОБА_2 належить 7/25 частин вказаного домоволодіння. Відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 належить в рівних долях 17/100 вказаного домоволодіння, ОСОБА_8 належить частка в розмірі 7/20 частин.

З розрахунку з вихідними даними загальної площі вказаного домоволодіння у 181, 7 кв.м. (1/5 = 20% = 36, 34 кв.м.) позивачу належить 36, 34 кв.м. домоволодіння. Відповідачу ОСОБА_2 належить (7/25 = 28% = 50, 87 кв. м.) 50, 87 кв.м., відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 належить в рівних долях 17/100 вказаного домоволодіння, тобто 30, 89 кв.м. (17/100 = 17% = 30, 89 кв.м.). Відповідачу ОСОБА_8 належить частка в розмірі 7/20, що становить 63, 60 кв.м. (7/20 = 35% = 63, 60 кв.м.).

З розрахунку з вихідними даними житлової площі вказаного домоволодіння у 104 кв.м. (1/5 = 20% = 20, 8 кв.м.) позивачу належить 20, 8 кв.м. домоволодіння. Відповідачу ОСОБА_2 належить (7/25 =28% =29, 12 кв. м.) 29, 12 кв.м., відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 належить в рівних долях 17/100 вказаного домоволодіння, тобто 17, 68 кв.м. (17/100 = 17% = 17, 68 кв.м.). Відповідачу ОСОБА_8 належить частка в розмірі 7/20, що становить 36, 40 кв.м. (7/20 = 35% = 36, 40 кв.м.).

Спільна часткова власність характеризується множинністю суб'єктів і єдністю об'єкта. Відповідно до цієї концепції кожному із співвласників спільної часткової власності не може належати частка самого майна. При виділі частки у спільній частковій власності припиняється лише право часткової власності як різновид приватної спільної власності. Особа продовжує бути власником майна, але вже не в ідеальній долі (частки) на праві приватної спільної часткової власності, а конкретної речі на праві приватної власності.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

Отже, поділ будинку можливий, коли кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з ізольованими жилими та підсобними приміщеннями з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або якщо наявна технічна можливість переобладнати будинок в ізольовані квартири.

Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

Визначальним для виділу частки нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Частка позивача становить 36, 34 кв.м. з розрахунку із загальної площі та 20, 8 кв.м. з розрахунку із житлової площі домоволодіння, тоді як позовні вимоги містять пункт щодо виділу та визнання за ним права власності на 46, 3 кв.м., що є значно більшим, ніж йому належить згідно договору дарування.

Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, з наданих позивачем доказів суд позбавлений можливості встановити конкретного учасника або учасників спільної власності, частка якого зменшилась, дійсну ринкову вартість такої частки для присудження цьому учаснику належної грошової компенсації.

Користування позивачем більшою часткою домоволодіння, ніж йому фактично належить, не породжує у нього право власності на цю збільшену частку та не може бути підставою порушення майнових прав інших учасників спільної власності.

Посилання у позові на технічний висновок № 88/ТЗ від 25.07.2008 року державного проектного інституту «Дніпродзержинськцивілпроект» як доказ правомірності його позовних вимог суд сприймає критично з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ч. 1 ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Наказом Міністерства з питань ЖКГ України № 55 від 18.06.2007 року затверджено Інструкцію щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 6 липня 2007 року за N 774/14041.

П. 1.2. вказаної Інструкції встановлює, що поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна.

Вказана Інструкція в редакції, чинній на момент складення наданого позивачем висновку, містить певні вимоги до нього, зокрема у ньому має бути зазначено кому належить об'єкт нерухомого майна, на підставі яких правовстановлюючих документів, вартість об'єкта нерухомого майна, який документ підтверджує право власності (користування) земельною ділянкою, пропозиції щодо можливих розмірів земельних ділянок, що закріплюються за новими (виділеними) об'єктами з урахуванням обмежень (обтяжень) на використання земельних ділянок відповідно до затвердженої містобудівної документації та земельного законодавства (варіанти поділу додаються).

З наданого позивачем технічного висновку (а.с. 17-22) вбачається, що ціллю цього висновку є візуальне обстеження об'єкта, визначення стану конструкцій, виявлення дефектів, відповідність планування нормативним вимогам та висновки й рекомендації.

Суб'єкт складання висновку, як вбачається з його змісту, не перевірив та не послався на жодний правовстановлюючий документ на обстежуване домоволодіння, однак констатує у описовій частині висновку належність позивачу конкретно визначеної частини майна - квартири № 1 та надвірних будівель, що суперечить ст. 356 ЦК України.

Крім того, суб'єктом складання вказаного висновку не перевірялась наявність самочинно збудованих (реконструйованих, перепланованих) об'єктів нерухомого майна.

В розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146).

Норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах (розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146).

Згідно з п. 2.3. Інструкції, не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Вказане підтверджене висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року по справі №6-130цс13, в якому вказано: «Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією № 55.

Суд також враховує, що наданий позивачем технічний висновок складений 25.07.2008 року, тобто майже за 10 років до подання його до суду як основного доказу позовних вимог. За цей значний термін вказане домоволодіння, враховуючи його зношений стан ще 10 років тому (витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.05.2008 року, будинок А-1 51% зносу, будинок Б-1 21% зносу, будинок В-1 14% зносу, а.с. 9) могло бути неодноразово капітально відремонтоване, реконструйоване, могли мати місце перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, що є самочинним будівництвом в розумінні ст. 376 ЦК України.

З огляду на викладене, суд не вважає наданий позивачем технічний висновок № 88/ТЗ від 25.07.2008 року державного проектного інституту «Дніпродзержинськцивілпроект» достатнім доказом в розумінні ст. 80 ЦПК України для задоволення заявлених позовних вимог.

Вирішення вказаних вище питань потребує спеціальних знань у галузі будівництва, а отже висновку експерта, який може бути наданий як за призначеною судом експертизою (ст. 103 ЦПК України), так і експертизою на замовлення учасника справи (ст. 106 ЦПК України).

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, посилаючись на технічну можливість виділу частини домоволодіння, позивач повинен у передбачений законом спосіб довести таку можливість, а саме шляхом надання суду відповідного висновку експерта, який здійснений на його замовлення, або подання клопотання про призначення такої експертизи судом. Однак позивач вказаного не зробив, отже не довів належними та допустимими доказами технічну можливість виділення в натурі в окремий об'єкт нерухомого майна частини домоволодіння.

Наведене є безумовною підставою для відмови у позові.

Проведення експертного дослідження суттєво б збільшило розмір судових витрат, які за положеннями Розділу ІІІ Закону України «Про судову експертизу» поніс би позивач, однак, відповідно до ст. 322 ЦК України, тягар утримання майна несе його власник. Якщо власник має намір певним чином поліпшити або змінити стан свого майна, зокрема шляхом виділення його в натурі, це беззаперечно потягне за собою ряд витрат, як-то замовлення експертного дослідження щодо технічної можливості виділення, або, принаймні, належного та актуального в часі технічного висновку, складеного з дотриманням положень Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна.

Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЗК України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:

надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;

формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у пункті "а" частини другої статті 92 цього Кодексу, лише на праві постійного користування.

Оскільки позовні вимоги щодо виділення в натурі в окремий об'єкт нерухомого майна та визнання за позивачем права власності на цей об'єкт задоволенню не підлягають, похідна вимога щодо виділення у користування частини земельної ділянки згідно виділеної долі домоволодіння задоволена бути не може.

У зв'язку з прийняттям рішення про відмову в позові, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.316, 317, 319, 322, 355, 356, 357, 358, 364, 377 ЦК України, ст.123 ЗК України, наказом Міністерства з питань ЖКГ України № 55 від 18.06.2007 року, ст.12, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: територіальна громада м. Кам'янське, Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно м. Кам'янське «про виділ в натурі 1/5 частки нерухомого майна в окремий об'єкт нерухомості, визнання права власності на виділену частку нерухомого майна як на окремий об'єкт нерухомості та припинення права сумісної часткової власності» - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Заводський районний суд м.Дніпродзержинська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 14.05.2018 року.

Суддя Ізотов В.М.