Справа № 296/7848/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" травня 2018 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді - Драча Ю.І.,

при секретарі Івашко Т.А.,

позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4, представника третьої особи - ОСОБА_5

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування Житомирської міської ради про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування Житомирської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею,-, -

В С Т А Н О В И В

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 в якому просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі народився син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач зазначила, що з 2009 року відповідач не проживає разом з ними, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною взагалі; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання освіти, що свідчить про те, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків.

ОСОБА_1 також зазначила, що відповідач систематично необґрунтовано не надає згоду на виїзди дитини за кордон, які вона ініціюює з урахуванням інтересів і потреб дитини, чим порушує особисті немайнові права - свободи пересування, права вільно залишати територію України й виїжджати за її межі, права на особисте й сімейне життя, права на вільний розвиток особистості, на відпочинок і дозвілля. Відповідач добровільно не бере участі в утриманні дитини, в наслідок чого позивач була змушена звернутися до суду з відповідним позовом.

Враховуючи викладені обставини, ОСОБА_1 була змушена звернутись до суду з даним позовом.

Провадження за даним позовом відкрито ухвалою судді від 03.10.2016 року.

23.01.2017 року відповідачем по справі - ОСОБА_3 подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_6 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 усіляким способом перешкоджає йому спілкуванні з дитиною, а саме: не дає можливості спілкуватись з дитиною по телефону. Коли позивач приходив за адресою проживання відповідача, вона жодного разу не відкрила двері, будучи при цьому вдома.

Позивач також зазначив, що він щомісячно сплачує аліменти на утримання дитини, є свідомим громадянином, розуміє свій батьківський обов'язок приймати участь у вихованні дитини та має бажання виховувати дитину, спілкуватись з нею, тому звернувся до суду з даним позовом (а.с. 36-39).

В судовому засіданні, позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним - ОСОБА_1 та її представник первісний позов підтримали та просили задовольнити з підстав викладених в ньому, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним - ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Житомирської міської ради ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначив, що мати дитини була проти опитування дитини на засіданні комісії щодо доцільності позбавлення батька батьківських прав, у зв'язку з чим дитина допитана не була. Первісний позов просив задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого повторно 13.01.2011 року, актовий запис № 2870 (а.с. 9).

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26.12.2011 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний (а.с. 8).

З висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 15.11.2017 року № 1082 вбачається, що виконавчий комітет Житомирської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно ОСОБА_7 (а.с. 145-146).

Згідно ст.ст. 32 та 52 Конституції України встановлено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до положень ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до п.п.15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обв'язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини ст. 166 Сімейного кодексу. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов'язками відповідача, які б свідчили про ухилення ним від виховання дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав до суду не надано. Оскільки дії відповідача засвідчують, що він не втратив інтересу до дитини, має бажання та можливості утримувати та виховувати сина, враховуючи доведеність певних намагань відповідача проявити турботу про дитину, суд вважає доцільним і таким що відповідає інтересам дитини не позбавляти ОСОБА_3 батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність, змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль виконанням ОСОБА_3 батьківських обов'язків.

Суд, не бере до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки текст рішення ґрунтується на неповному встановленні обставин справи, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини не ухиляється, що підтверджується доданими доказами, а саме: ОСОБА_3 поступово погасив заборгованість по аліментах (а.с. 84, 120), що не заперечувалось позивачем по справі. Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідач надає дозвіл на виїзд дитини за кордон (а.с. 85-97), що спростовує твердження позивача про те, що відповідач систематично не надає згоду на виїзд дитини за кордон.

Враховуючи викладене, суд вважає позов необґрунтованим та недоведеним наданими суду доказами.

Що стосується зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування Житомирської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею слід зазначити наступне.

В силу ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування.

Відповідно до частин 1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (ч.ч. 1, 2ст. 159 СК України).

Отже, законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. Окрім того, батьків законодавством зобов'язано вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст.157 СК України).

Законодавством також встановлено правовий механізм визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, який проживає окремо у випадку неможливості досягнення батьками згоди стосовно такого способу, а саме: рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

І лише у випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду із позовом про усунення цих перешкод. У випадку встановлення судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому із батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

рема, батько зобов'язаний приймати участь у вихованні дитини постійно, а не тільки за домовленістю із матір'ю. Не врахування цього при вирішенні спору і встановлення способу спілкування позивача із дитиною виключно за домовленістю із відповідачем може протиправно обмежити їх участь у вихованні дитини.

У частинах 1, 2 ст.155 СК України закріплено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага («Olsson v. Sweden (№2) від 27.11.1992 року, п.90, «Хант проти України», п.54), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що спілкування батька з дитиною буде перешкоджати її нормальному розвитку, оскільки дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить її виховання в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Однак, з матеріалів справи не вбачається, що позивач за зустрічним позовом звертався до органу опіки та піклування питанням щодо визначення йому часу побачення з дитиною, оскільки відповідач здійснює перешкоди у такому спілкуванні, рішення органу опіки та піклування щодо даного питання відсутнє, тому суд вважає, що ОСОБА_3 не доведені обставини викладенні в зустрічній позовній заяві.

Також слід зазначити, що мати дитини - ОСОБА_1 не надала дозволу на опитування дитини на засіданні органу опіки та піклування, тому думка дитини щодо її ставлення до батька залишилась нез'ясованою.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає зустрічний позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.10-13,81,259,263,265 ЦПК України, ст.ст. 151, 153, 157, 159 Сімейного кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування Житомирської міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовити.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування Житомирської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Житомирської області.

Суддя Ю. І. Драч

Повний текст рішення складено 18.05.2018