Єдиний унікальний номер 225/4880/17 Номер провадження 22-ц/804/613/18
Категорія 27 Доповідач Санікова О.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Будулуци М.С., Космачевської Т.В.

за участю секретаря Самойленко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті цивільну справу №225/4880/17

за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 16 листопада 2017 року,

(суддя - Мигалевич В.В., заочне рішення ухвалене 16 листопада 2017 року у м. Торецьку Донецької області),

в с т а н о в и в :

20 вересня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 349 974 грн. 76 коп., посилаючись на те, що між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №51113С9 від 23.10.2013 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком, позичальником та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №51113Р3 від 23.10.2013 року.

Згідно з умовами кредитного договору ОСОБА_1 був наданий кредит у сумі 250 000,00 грн. з кінцевою датою погашення 20.10.2028 року для оплати нерухомого майна, що придбавається (квартира АДРЕСА_3, загальною площею 83,9 кв.м., житловою площею 55,7 кв.м).

Відповідно до умов кредитного договору, позичальник зобов'язався сплачувати банку щомісяця проценти за користування кредитом у розмірі 16% річних.

Однак, ОСОБА_1 порушено порядок погашення кредиту та сплати відсотків, нарахованих за користування кредитом, що свідчить про невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору. Станом на 28.08.2017 року у відповідача утворилась загальна заборгованість перед банком у розмірі 349 974 грн. 76 коп., з яких 231 022,49 грн. - заборгованість за основним боргом; 118 952,27 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, що підтверджується доданими до позовної заяви розрахунком заборгованості та відповідними банківськими виписками.

На підставі викладеного та керуючись ст..ст. 526,530,536,546,543,610,625,1048,1054 ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в розмірі 349 974,76 грн.

Заочним рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 16 листопада 2017 року позовні вимоги ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором в розмірі 349 974 грн. 76 коп., з яких: 231 022 грн. 49 коп. - заборгованість за основним боргом, 118 952 - заборгованості за процентами, судові витрати в розмірі 5 249 грн. 62 коп. та сума витрат, пов'язаних з публікацією оголошення в пресі в розмірі 924 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення та направити справу для розгляду до Добропільського міськрайонного суду Донецької області за встановленою підсудністю.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на незаконність рішення суду першої інстанції через порушення норм процесуального права, оскільки йому не були направлені ані виклики до суду, ані ухвали про відкриття провадження у справі, ані рішення суду; кого і коли повідомляв суд, йому не відомо, бо його з дружиною ніякий суд не повідомляв; в своїй заяві про перегляд заочного рішення він розписав поважність і причину своєї неявки в суд 16.11.2018 року, навів докази того, що банку було відоме його місце роботи, було відомо, що він мешкає разом із родиною, як тимчасово переміщена особа в АДРЕСА_1 відповідно довідки від 19.01.2015 року; даний факт був відомий банку, оскільки він в телефонному режимі постійно спілкувався із представниками банку і вони розглядали питання розстрочення боргу, однак його не повідомили про намір подати позов до суду; крім того, в позовній заяві банк - позивач вказав адресу його постійного проживання: АДРЕСА_2, хоча він не проживає і не проживав за вказаною адресою, місцем його попереднього проживання була кв.25 в б.191г по вул. Петровського в м. Донецьку, вказана квартира є предметом застави; банк умисно, щоб приховати від нього факт подання позовної заяви з метою розгляду справи у його відсутність і отримання неправомірного рішення про стягнення з нього неправильно нарахованих, завищених сум боргу, подав позов у Дзержинський міський суд, порушивши принцип територіальної підсудності при розгляді справи; суд також порушив принцип територіальної підсудності при розгляді справи, чим грубо порушив його та його родини права та інтереси; крім того, суд не прийняв до уваги ту обставину, що заставне майно і місце їх із родиною реєстрації є окупована територія і тому банк не мав права нараховувати відсотки та штраф в сумі 118 952 грн., не розібравшись з порядком нарахування цих сум; апелянт також не згоден із сумою 924 грн., яку банк нібито заплатив за оголошення його розшуку в пресі.

У відзиву на апеляційну скаргу представник ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» вважає, що Дзержинським міським судом Донецької області було справедливо, неупереджено та своєчасно розглянуто і вирішено справу з метою ефективного захисту порушених прав банку. Рішення у справі є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, з огляду на що відсутні правові підстави для його скасування. Скаржник не заперечує факту укладення кредитного договору, отримання кредиту від банку, невиконання взятих ним на себе зобов'язань. При цьому апелянтом не зазначено жодного документа, якого на його думку не вистачає в матеріалах справи на підтвердження наявності заборгованості за кредитним договором та не зазначено, про витребування якої саме інформації та документів він «збирався заявляти клопотання». З матеріалів справи вбачається, що відповідач мав достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи після одержання копії рішення суду, але апеляційна скарга не містить жодного аргументу щодо неправомірного чи неправильного здійснення банком розрахунку заборгованості, не надано контррозрахунку, не зазначено яку суму заборгованості позичальник визнає, а з якою не погоджується і з яких підстав. Пеня та/або штрафи на основну суму заборгованості банком не нараховувались, тому в цій частині доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. Представник ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» вважає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції правомірно було здійснено розподіл судових витрат, понесених банком та документально підтверджених. Апелянтом не надано жодного підтвердження постійного мешкання в м. Добропілля; копії паспортів відповідачів копії кредитного договору та договору поруки свідчать про їх зареєстроване місце проживання в АДРЕСА_2, тому представник ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» вважає, що позов цілком правомірно було подано банком до Дзержинського міського суду.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Інші сторони у судове засідання не зявились.; про час і місце розгляду справи повідомлені повістками, про що свідчить відстеження Укрпошти про вручення повістки ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України». Від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд спрви у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача ОСОБА_1, дослідивши матеріаліи справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Державний експортно-імпортний банк», суд першої інстанції виходив з того, що позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, грошові кошти позичальнику у вигляді встановленого кредитного ліміту надав, натомість відповідач ОСОБА_1 (позичальник) взятих на себе зобов'язань за кредитним договором не дотримався; поручителем (відповідачем ОСОБА_2) взяті на себе зобов'язання за договором поруки шляхом погашення заборгованості позичальника перед банком також не виконані; докази зворотнього в матеріалах справи відсутні; суд також дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення витрат, пов'язаних з публікацією оголошення в пресі.

Проте повністю погодитися з такими висновками не можливо.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в позовній заяві зазначив адресу ОСОБА_1: АДРЕСА_2. Таке місце реєстрації зазначено і в кредитному договорі. Згідно ксерокопії паспорта ОСОБА_1, долученого банком до позовної заяви, місцем його реєстрації також зазначена адреса: АДРЕСА_2.

На виконання вимог частини другої статті 122 ЦПК України (яка діяла на час подання позовної заяви) 5 жовтня 2017 року Дзержинським міським судом направлений запит до Департаменту соціального захисту населення Торецької міської ради про надання інформації з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_2. За повідомленням відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Донецькій області ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб не значаться.

24 травня 2018 року, тобто після ухвалення заочного рішення, ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського міського суду Донецької області про перегляд заочного рішення, зазначивши своє місце проживання та місце проживання ОСОБА_2: АДРЕСА_1, долучивши довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 15.09.2015 року та від 19.01.2015 року відповідно. Крім того, до зазначеної заяви надани ксерокопії паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_2, з яких вбачається, що з 12.11.2013 року, тобто після укладення кредитного договору, їх місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3.

Проте відповідачем ОСОБА_1 не доведено, що на час звернення ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», банку та Дзержинському міському суду були відомі такі обставини.

Отже, позовна заява ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 подана з дотриманням правил територіальної підсудності і підстав для направлення справи для розгляду до Добропільського міськрайонного суду Донецької області не вбачається.

Разом з тим, стягуючи з ОСОБА_1 суму витрат, пов'язаних з публікацією оголошення в пресі в розмірі 924.00 грн., суд допустив порушення норм процесуального права, оскільки на час звернення ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до суду з позовом зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 згідно ксерокопії паспорта значилось: АДРЕСА_2. Відсутність даних про ОСОБА_1 як внутрішньо переміщеної особи не є підставою для застосування абзацу четвертого частини третьої статті 122 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час звернення ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до суду з позовом). Тому рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрат, пов'язаних з публікацією оголошення в пресі підлягає скасуванню.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. За ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними. При цьому, згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» відповідно до кредитного договору №51113С9 від 23.10.2013 року надано ОСОБА_1 кредит у розмірі 250 000 грн. зі сплатою за користування кредитом 16% річних та кінцевим терміном повернення 20.10.2028 року.

Того ж дня, тобто 23.10.2013 року, з метою забезпечення повного та своєчасного виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №51113Р3, згідно п.3.1 якого поручитель взяла на себе зобов'язання солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань ОСОБА_1 за вищезгаданим кредитним договором.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, грошові кошти позичальнику у вигляді встановленого кредитного ліміту надав, про що свідчить виписка з позичкового рахунку за період з 18.10.2013 року по 28.08.2017 року.

Натомість, позичальник взятих на себе зобов'язань за кредитним договором не дотримався. Докази зворотного в матеріалах справи відсутні.

Згідно представленого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором від 23.10.2013 року №51113С9 станом на 28.08.2017 року у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість на загальну суму 349 974 грн. 76 коп., з яких 231 022,49 грн. - заборгованість за кредитом; 118 952,27 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обгрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Проте, відповідачем ОСОБА_1 до апеляційної скарги не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів неправильного нарахованих, завищених сум боргу за кредитним договором.

Посилання ОСОБА_1 на те, що заставне майно і місце реєстрації його і його родини є окупована територія і тому банк не мав права нараховувати відсотки не ґрунтується на законодавстві. Так, відповідно до ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року №1669-VII, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості і зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики у період з 14.04.2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14.04.2014 року з населених пунктів , визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам - підприємцям, що проводять (проводили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

З наданого банком розрахунку вбачається, що штраф за кредитним договором банком не нараховувався.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за основним боргом і процентів за кредитним договором ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального законодавства, то підстав для його скасування в цій частині немає.

Разом з тим, висновок суду про стягнення з відповідачів судового збору в загальній сумі 5 249 грн. 62 коп. є неправильним, тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення судового збору з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 2 624 грн. 81 коп. з кожного.

Рішення суду першої інстанції відповідачкою ОСОБА_2 не оскаржується, тому в апеляційному порядку в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 не переглядається.

Керуючись ст. ст. 367, 374,376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 16 листопада 2017 року в частині стягнення витрат, пов'язаних з публікацією оголошення в пресі в розмірі 924.00 грн. та в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» судовий збір по 2.624 грн. 81 коп. з кожного.

Заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 16 листопада 2017 року в частині стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором в розмірі 349 974 грн. 76 коп. залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст судового рішення складений 21.12.2018 року.

Суддя-доповідач О.С.Санікова