КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/69/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Матвієнко Ю.О., Сушко Л.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління МВС України на Південно-Західній залізниці, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

21 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом, де просив стягнути із Управління МВС України на Південно-Західній залізниці, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на свою користь на відшкодування моральної шкоди 100 000 грн. в солідарному порядку.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що постановою слідчого СВ УМВС України на Південно-Західній залізниці від 16 липня 2012 року №50-6356 ОСОБА_2 за заявою ОСОБА_3 порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Під час досудового розгляду цієї кримінальної справи, в результаті проведення слідчих дій, позивача та членів його сім'ї було доведено до стресу, завдано нервових потрясінь.

Вважає дані дії неправомірними та зазначає, що внаслідок їх проведення позивачу завдано моральної шкоди в названому розмірі.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевий суд зазначив, що позивачем не надано доказів щодо заподіяння йому моральної шкоди.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухвалені.

Просить рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2017 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 16 липня 2012 року голова правління СТ «Автомобіліст» ОСОБА_3 звернувся до Управління МВС України на Південно-Західній залізниці із заявою, в якій просив провести перевірку та вжити необхідних заходів реагування відносно привласнення грошових коштів СТ «Автомобіліст» на суму 208 307,56 грн. за період з січня 2010 року по березень 2011 року ( а.с. 10 т. 1 ).

По даному зверненню, слідчим СВ УМВС України на Південно-Західній залізниці ОСОБА_2 16 липня 2012 року було порушено кримінальну справу №50-6356 відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України ( а.с. 7-8 т. 1 ).

21 лютого 2013 року вказане кримінальне провадження за №0000016 було закрите на підставі ч. 3 ст. 284 КПК України, у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення ( а.с. 18-19 т. 1 ).

Як вбачається із постанови слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві Камінського Є.А. від 05 жовтня 2015 року - 02 липня 2015 року до Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві від ОСОБА_1 надійшла заява щодо завідомо неправдивого повідомлення про вчинення тяжкого злочину відносно останнього ОСОБА_3 ( а.с. 31 т. 1 ).

За даним фактом СВ Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві 03 липня 2015 року було зареєстроване кримінальне провадження №009776, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 383 КК України.

Постановою СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві від 05 жовтня 2015 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення ( там же ).

Згідно з повідомленням прокуратури Дніпровського району м. Києва від 10 листопада 2015 року вказана постанова слідчого про закриття кримінального провадження від 05 жовтня 2015 року була скасована, матеріали досудового розслідування №009776 направлені слідчому для подальшого проведення досудового розслідування ( а.с. 32 т. 1 ).

Постановою слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві Камінського Є.А. від 02 березня 2016 року кримінальне провадження за заявою ОСОБА_1, внесене до Єдиного реєстру досудових розвідувань за №009776 від 03 липня 2015 року, закрите у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Посилаючись на неправомірність звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів та неправомірність слідчих дій, зокрема, слідчого Управління МВС України на Південно-Західній залізниці ОСОБА_2 щодо розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_1, позивач звернувся до суду з названим позовом ( а.с. 2-5 т. 1 ).

Вказував, що доведення його та його членів сім'ї до отримання стресу, нервових потрясінь, душевних страждань, позбавлення відчуття захищеності, зміни життєвого циклу, відчуття приниження, пригнічення, зневаги, образи, неспокою, хвилювання, поширення негативної репутації, підрив довіри до позивача серед його родичів та знайомих, отримання хронічних хвороб внаслідок проведення цих неправомірних дій спричинило йому моральну шкоду в зазначеному розмірі.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено з посиланням на необґрунтованість заявлених вимог ( а.с. 73-76 т. 1 ).

При апеляційному перегляді оскаржуваного рішення суд другої інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому, матеріали справи не містять будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів згідно положень ст.ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження того, що в результаті проведення слідчих дій, інших дій відповідачів відбулося приниження честі та гідності позивача, його ділової репутації.

Разом з тим, оскарження позивачем процесуальних рішень слідчого, зокрема, постанови слідчого про відкриття кримінального провадження від 16 липня 2012 року, є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства та не свідчить, як встановлено судом другої інстанції, про вчинення будь-яких протиправних дій стосовно нього.

Таким чином, оскарження позивачем постанов слідчого, у розумінні положень ст. 23 ЦК України, не є правовою підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки, на переконання апеляційного суду, не є порушенням прав та інтересів зазначеної особи.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі вчинили будь-які протиправні дії щодо нього, членів його сім'ї, принизили честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1, матеріали справи не містять і таких не надано апелянтом до суду другої інстанції.

Окрім іншого, надані позивачем докази на підтвердження його стану здоров'я ( а.с. 50, 84, 103, 104, 105, 106, 107, 108, 109, 110, 111-112, 113-114, 115, 116, 117, 118, 119, 120, 121, 122, 123-124, 125, 126, 127, 128-129, 130, 131, 132, 133, 134 т. 1 ), на переконання апеляційного суду, не можуть бути належним доказом ушкодження його здоров'я внаслідок дій відповідачів, оскільки, в матеріалах справи відсутні докази у відповідності до ст.ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження причинного зв'язку між ушкодженням його здоров'я і діями відповідачів, наявність якого є обов'язковою умовою цивільно-правової відповідальності згідно положень ст. 1167 ЦК України.

За таких обставин, з точки зору другої інстанції, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 58-60, 212-213 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення, ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову за його необґрунтованості.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухвалені, зокрема, п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі та гідності» №1 від 27 лютого 2009 року, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції.

Доводи апелянта про те, що місцевий суд розглянув справу без участі позивача, на переконання апеляційного суду не є правовою підставою для задоволення як апеляційних так і позовних вимог, оскільки, він скористався в повній мірі своїми процесуальними права при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення та ним не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог.

Інші доводи, апелянта, зокрема, про його тяжкий стан здоров'я, незаконні дії відповідачів, а саме: фабрикування кримінальної справи, звинувачення його в скоєнні особливо тяжкого злочину, проведення слідчих дій, встановлення йому першої групи інвалідності внаслідок неправомірних дій відповідачів, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції, а відтак - не є правовою підставою для задоволення як позовних так і апеляційних вимог.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління МВС України на Південно-Західній залізниці, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Ю.О. Матвієнко

Л.П. Сушко