КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/40407/17-ц

15 листопада 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Пікуль А.А.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Притули Н.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід», Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота», третя особа: Закрите акціонерне товариство «Валенте» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, -

в с т а н о в и в:

03 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Саманта-схід», Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота», третя особа: Закрите акціонерне товариство «Валенте» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 08 червня 2004 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Банк Золоті Ворота» було укладено договір про надання споживчого кредиту №511, за умовами якого він отримав кредит в сумі 276 000 грн., зі строком повернення 18 червня 2004 року та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 29% річних. За умовами додаткової угоди від 18 червня 2004 року до договору споживчого кредиту строк повернення кредиту змінено на 30 червня 2004 року. 02 липня 2004 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Золоті Ворота» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід» було укладено договір про відступлення права вимоги. На підставі даного договору Публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід» прийняло на відплатній основі право вимоги виконання ОСОБА_2 зобов'язань по договору про надання споживчого кредиту №511 від 08 червня 2004 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «БанкЗолоті Ворота» та ОСОБА_2.

Вказує на те, що договір про відступлення права вимоги від 02 липня 2004 року за своєю правовою природою є договором про надання фінансових послуг. Відповідно до приписів чинного на час укладення оспорюваного правочину законодавства, фінансові послуги можуть надаватися виключно фінансовими установами, які зареєстровані у Державному реєстрі фінансових установ та мають відповідне свідоцтво і ліцензію на здійснення фінансової діяльності, виданих Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України. Поряд з цим, на момент укладення оспорюваного правочину Товариство з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід» у Державному реєстрі фінансових установ зареєстровано не було, відповідного свідоцтва та ліцензії на здійснення фінансової діяльності, виданих Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України не мало. Крім того, як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід» було будівництво житлових і нежитлових будівель.

За наведених обставин вважає, що договір про відступлення прав вимоги від 02 липня 2004 року суперечить вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Положенню про Державний реєстр фінансових установ та Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», оскільки на момент його укладення Товариство з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід» не мало статусу фінансової установи, яка має право на здійснення фінансових операцій. У зв'язку з чим, просив визнати договір про відступлення права вимоги від 02 липня 2004 року недійсним в судовому порядку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід», Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота», третя особа: Закрите акціонерне товариство «Валенте», відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні всіх обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору по суті. Зазначає, що відносини, які виникають у зв'язку з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам, регулюються Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Положенням про Державний реєстр фінансових установ та Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності». За своєю правовою природою договір про відступлення права вимоги від 02 липня 2004 року є договором про надання фінансових послуг. Проте, судом 1-ї інстанції не взято до уваги даний факт, як наслідок, необґрунтовано не застосовано до спірних правовідносин положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.91 ЦК України та Положення про Державний реєстр фінансових установ.

Також, вказує на те, що в оскаржуваному рішенні суд 1-ї інстанції посилається на рішення Керченського районного суду Автономної Республіки Крим від 05 квітня 2013 року у справі № 108/11404/12, а також на рішення Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 08 лютого 2012 року у справі № 2/0108/0873/11. Проте, він, як позивач, ні у позовній заяві, ні в подальшому на обґрунтування своїх позовних вимог взагалі не посилався на рішення Керченського районного суду Автономної Республіки Крим і не додавав копії зазначених рішень до позовної заяви. Дані рішення суд 1-ї інстанції з власної ініціативи самостійно отримав з Єдиного державного реєстру судових рішень. Тобто, під час ухвалення оскаржуваного рішення суд 1-ї інстанції самостійно вдався до пошуку доказів у даній цивільній справі, вишукав вказані вище судові рішення, після чого здійснив їх оцінку і використав їх у якості підстави для відмови у задоволенні позову, що є грубим порушенням вимог ст.ст.81 та 83 ЦПК України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

16 липня 2018 року до Апеляційного суду м. Києва від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід» адвоката Кулаковського Олександра Миколайовича надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Посилається на те, що право вимоги погашення споживчого кредиту та право вимоги погашення відсотків за його користування не є фінансовими послугами. Публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота» при укладенні договору від 02 липня 2004 року про відступлення права вимоги на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід» діяло у рамках чинного законодавства, будь-яких застережень про неможливість зміни кредитора у зобов'язанні кредитний договір не містить.

Крім того, рішенням Господарського суду Харківської області від 14 квітня 2005 року у справі за позовом Закритого акціонерного товариства «Валенте» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід» та Комунального підприємства «ХМБТІ» про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід» до Закрито акціонерного товариства «Валенте», третя особа Комунальне підприємство «ХМБТІ» про визнання державної реєстрації права власності на нерухоме майно дійсною, було встановлено, що оспорюваний у даній цивільній справі договір про відступлення права вимоги від 02 липня 2004 року відповідає вимогам ст.ст. 512-516 ЦК України.

Указом Президента України від 29 грудня 2018 року №452/2017 про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, шляхом ліквідації Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області.

Відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &quсу;Голос України&qu а; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року опубліковано в газеті «Голос України» №185 повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Київського апеляційного суду.

В судове засідання ОСОБА_2, представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід», представник Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота», представник третьої особи Закритого акціонерного товариства «Валенте» повторно не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08 червня 2004 року між Акціонерним комерційним банком «Золоті ворота», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота», та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №511, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредит в сумі 276 000 грн. строком користування по 18 червня 2004 року, зі сплатою 29% річних.

Цього ж дня, 08 червня 2004 року між Акціонерним комерційним банком «Золоті ворота», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота», та Закритим акціонерним товариством «Валенте» було укладено договір іпотеки №04-186, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В. Відповідно до умов даного договору, з метою забезпечення виконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту №511 від 08 червня 2004 року та всіма додатковими угодами, що виникатимуть в майбутньому, Закрите акціонерне товариство «Валенте» передало в іпотеку Акціонерному комерційному банку «Золоті ворота» нежитлову будівлю літ. Х-5 (гуртожиток) загальною площею 2470.1 кв.м в розташовану за адресою АДРЕСА_1.

18 червня 2004 року між Акціонерним комерційним банком «Золоті ворота», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «БанкЗолоті Ворота», та ОСОБА_2 було укладено договір про зміни до договору №511 про надання споживчого кредиту від 08 червня 2004 року, яким в договорі про надання споживчого кредиту №511 від 08 червня 2004 року слова в п. 1.1 «...Позичальник зобов'язується на умовах, передбачених договором, повернути кредит у строк «18 червня 2004 р...» замінено на слова «..Позичальник зобов'язується на умовах, передбачених договором, повернути кредит у строк «30» червня 2004 р....».

Судом також встановлено, що 02 липня 2004 року між Акціонерним комерційним банком «Золоті Ворота»,правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід» було укладено договір про відступлення права вимоги за яким Акціонерний комерційним банком «Золоті Ворота» відступає, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід» приймає на відплатній основі право вимоги виконання ОСОБА_2 зобов'язань по договору про надання споживчого кредиту від 08 червня 2004 року № 511, укладеного між Акціонерним комерційним банком «Золоті ворота» та ОСОБА_2.

В подальшому, 12 червня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг з листом про надання інформації стосовно Товариства з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід».

Листом від 29 червня 2017 року за № 4608/16-12 Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг повідомила позивача, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід» статусу фінансової установи не набувало, ліцензій та інших дозвільних документів Нацкомфінпослуг не отримувало.

У зв'язку з чим, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід», Публічного акціонерного товариства «БанкЗолоті Ворота», третя особа: Закрите акціонерне товариство «Валенте» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги в судовому прядку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним, суд першої інстанції керувався приписами ст.ст.6, 203, 215, 509, 525, 526, 627, 628, 638 ЦК України та виходив з того, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги не передбачає надання фінансових послуг жодною стороною, а тому до спірних правовідносин вимоги Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не можуть застосовуватись. Також, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід» надавало йому фінансові послуги та внаслідок укладення спірного договору його права порушені.

В повній мірі з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки судом 1-ї інстанції не застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на наступне.

Частина 3 статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України ).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

З аналізу даних норм права вбачається, що відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За приписами ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

Зі змісту договору про відступлення права вимоги від 02 липня 2004 року вбачається, що під час його укладення сторони керувалися положеннями статей 512, 513 ,514 ЦК України. В даному договорівстановлено всі істотні умови для такого виду договору, відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів. Підписуючи оспорюваний договір, сторони дійшли згоди щодо укладання договору на зазначених у ньому умовах, а відтак, з власної ініціативи визначили для себе правила подальшої поведінки.

Належних та допустимих доказів того, щоАкціонерним комерційним банком «Золоті ворота», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота», та/або Товариством з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід» в момент підписання договору про відступлення права вимоги від 02 липня 2004 року не було додержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять.

Враховуючи, що відповідачами під час укладання оспорюваного договору про відступлення права вимоги від 02 липня 2004 року були дотримані вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, колегія суддів приходить до висновку, що правових підстав для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, немає.

Доводи позовної заяви та апеляційної скарги про те, що на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 02 липня 2004 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід» не мало свідоцтва та ліцензії на здійснення фінансової діяльності виданих Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, а тому не мало права укладати оспорюваний правочин, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки свідоцтво та ліцензія на здійснення фінансової діяльності необхідна при укладенні кредитного валютного договору, а у справі яка розглядається було укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором в національній валюті (цесії).

Доводи позовної заяви та апеляційної скарги про те, що оспорюваний договір порушує права позивача колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_2 не є стороною договору про відступлення права вимоги від 02 липня 2004 року, за даним договором мало місце відступлення права вимоги від первісного кредитора до нового кредитора і згода боржника на заміну кредитора у зобов'язанні не потрібна. При цьому, позивачем не надано доказів, яким чином внаслідок укладення оскаржуваного договору відповідачами були порушені його права.

Доводи позовної заяви та апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) установлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Аналіз цього Закону (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії та регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам.

У Законі України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) зазначено, що його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

У частинах першій та другій статті 2 Закону України (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину), які визначають сферу його дії, вказано, що він регулює відносини, які виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг.

Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності.

Визначення фінансових установ міститься в пункту 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину).

У пункті 7 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) наведено вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього Закону. Це учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. При цьому Закон розповсюджує свою дію не на всіх юридичних осіб, а лише на тих, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг.

У частині четвертій статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) вказано, що можливість і порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Визначення фінансової послуги наведено в пункті 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що сфера дії Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) за суб'єктним складом учасників є обмеженою й не поширюється на: по-перше, юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід» за своїм правовим статусом не відноситься ні до юридичних осіб, ні до суб'єктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність із надання фінансових послуг на території України, а тому відсутні підстави застосування положень цього Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) до спірних правовідносин.

У свою чергу поняття «фінансова послуга» не пов'язане лише з фінансовими установами.

Аналіз норм чинного законодавства, дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительства, відступлення права вимоги за грошовим зобов'язанням тощо) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг, але й юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але й фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Якщо Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) регулює відносини лише за участі учасників ринків фінансових послуг, то відносини між фізичними особами, між юридичними особами, між фізичними та юридичними особами, зокрема, щодо договорів про відступлення права вимоги регулюються нормами ЦК України (статті 512, 513 ,514).

Договір про відступлення права вимоги, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення щодо суб'єктного складу таких договорів.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору про відступлення права вимоги, правовідносини яких регулюються нормами статей ЦК України.

Враховуючи те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід» не відноситься до суб'єктів, на яких поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (не є учасником ринку фінансових послуг), спір повинен вирішуватись на підставі норм ЦК України.

Інші аргументи позовної заяви та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржуваний договір укладений без додержання норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід», Публічного акціонерного товариства «БанкЗолоті Ворота», третя особа: Закрите акціонерне товариство «Валенте» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, відсутні.

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року ухвалене з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід», Публічного акціонерного товариства «БанкЗолоті Ворота», третя особа: Закрите акціонерне товариство «Валенте» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Керуючись ст.ст. 509, 510, 512, 513 514, 6, 627, 628, 638, 203, 215 ЦК України, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Саманта-Схід», Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота», третя особа: Закрите акціонерне товариство «Валенте» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2018 року.

Головуючий: Судді: