Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 276/1271/13-ц

провадження № 61-9707св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н.О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Житомирської області від 19 грудня 2017 року у складі суддів: Борисюка Р. М., Галацевич О. М., Микитюк О. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики.

В обгрунтування своїх вимог ОСОБА_4 зазначав, що 08 червня 2010 року між ним та ОСОБА_5 укладений договір позики, відповідно до якого він надав відповідачу в позику 20 000 доларів США на строк до 31 грудня 2010 року. У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 у визначений договором позики строк кошти не повернув, 30 травня 2013 року він направив відповідачу вимогу про повернення коштів. Посилаючись на те, що відповідач не виконав зобов'язання за договором позики, кошти не повернув, просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь 20 000 доларів США основного боргу, 27 255,71 грн інфляційних втрат, 23 991,66 грн три проценти річних та 32 890,34 грн пені.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 03 листопада 2014 року в складі судді Маслак В. П. позов ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивача 20 000 доларів США боргу та 16 252,48 грн три процентів річних. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача коштів за договором позики та трьох процентів річних є обґрунтованими та підтверджені належними доказами, а тому вони підлягають задоволенню. В частині стягнення інфляційних втрат позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки предметом позики є іноземна валюта. Не підлягають задоволенню вимоги про стягнення пені, оскільки така відповідальність умовами договору позики не передбачена.

Постановою апеляційного суду Житомирської області від 19 грудня 2017 року заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Постанова апеляційного суду мотивована недоведеністю позивачем позовних вимог.

У січні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову апеляційного суду Житомирської області від 19 грудня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції про задоволення його позовних вимог. Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним та не обґрунтованим, оскільки суд, вирішуючи спір, неправильно застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано з Корольовського районного суду м. Житомира зазначену справу.

22 березня 2018 року від ОСОБА_5 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, який мотивований тим, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Касаційна скарга є безпідставною, а тому задоволенню не підлягає.

23 березня 2018 року до Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду надійшла зазначена справа.

01 листопада 2018 року від ОСОБА_4 до Верховного Суду надійшли пояснення, в яких він повністю підтримує подану ним касаційну скаргу та вважає безпідставним і необґрунтованим твердження ОСОБА_5 про повернення йому оригіналу договору позики.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 1046, 1047, частин першої та третьої статті 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що зобов'язання ОСОБА_5 про повернення позивачу боргу в розмірі 20 000 доларів США підтверджуються договором позики від 08 червня 2010 року.

Апеляційний суд установив, що у матеріалах справи відсутній оригінал договору позики від 08 червня 2010 року, а наявна лише копія, відповідно до якої ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 в позику 20 000 доларів США строком до 31 грудня 2010 року.

Відповідно до норм процесуального закону в редакції, чинній на час ухвалення судового рішення, письмові докази подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд має право вимагати подання оригіналу (частина друга статті 64 ЦПК України).

Оригіналу вказаного договору позики позивач не надав ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини п'ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Відсутність оригіналу боргового документа у позичальника позбавляє його можливості вимагати від боржника виконання зобов'язання щодо повернення грошових коштів.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач не надав суду оригіналу договору позики, укладеного між сторонами 08 червня 2010 року, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про стягнення боргу за вказаним договором.

Доводи касаційної скарги про те, що оригінал договору позики оглядався судом першої інстанції, є необґрунтованими та спростовуються змістом технічного запису судового засідання, який досліджувався в суді апеляційної інстанції. Наявна в матеріалах справи копія договору позики не містить відповідних відміток суду про відповідність копії оригіналу на підтвердження доводів позивача. Факт викрадення у позивача оригіналу договору позики після винесення судового рішення не доведений належними і допустимими доказами.

Інші доводи касаційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені апеляційним судом обставини, а ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права, що виходить за межі компетенції касаційного суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 19 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат