Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №333/1858/17 Головуючий у 1 інстанції Наумова І.Й.
Провадження № 22-ц/778/1338/18 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вартанова Олеся Степанівна про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним.

В позові зазначав, що перебував з відповідачем у шлюбі з 28.09.1991 року. У шлюбі в ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_6 Шлюб між ними було розірвано Шевченківським відділом ДРАЦС РС ЗМУЮ 21.03.2014 р.

Розірвання шлюбу мало фіктивний характер, наміру припинити шлюбні та сімейні відносини вони не мали. Метою розірвання шлюбу було захист майна від претензій кредиторів. З квітня 2016 р. шлюбні та сімейні відносини з відповідачем припинено. Вони разом не проживають, спільне господарство не ведуть, майже не спілкуються.

За час шлюбу за спільні кошти сім'ї придбане майно, що належали їм на праві спільної сумісної власності, зокрема: 1. Приміщення АДРЕСА_2,вартістю 2080000 грн.; 2. Квартира № АДРЕСА_1, загальною площею 71,04 м2 , вартістю 1040000 грн.; 3. Автомобіль легковий (універсал) марки Mitsubishi модель Outlander, випуску 2007 р., реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 234000 грн.; 4. Автомобіль вантажний (фургон) марки ЗАЗ модель TF55YO ЗНГ, випуску 2012р., реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 130000грн.; 5. Садовий будинок загальною площею 117,4 м2 , разом з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3, вартістю 78000грн.; 6. 17/100 часток нерухомого майна, літ З, а саме: склад № 1 площею 17,0 м2 , що складає 2/25 частини літ.З, склад № 1-А площею 19,1м2 , що складає 9/100 частини літ.З, за адресою : АДРЕСА_4, вартістю 260000 грн.; 7. Кіоск-магазин на авто ринку «Слов'янський» за адресою: АДРЕСА_5, вартістю 78000 грн.; 8. Капітальний гараж-бокс розміром 9,0 м х 15,0 м за адресою : АДРЕСА_6, вартістю 390000 грн. Все перелічене майно, окрім автомобіля марки ЗАЗ модель TF55YO ЗНГ, випуску 2012р., реєстраційний номер НОМЕР_2, було зареєстровано на відповідача.

В травні 2016 р. він звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом про поділ переліченого майна. Під час розгляду справи № 333/2316/16-ц, відповідач надала до справи договір про розподіл майна подружжя, посвідчений 04.04.2014 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С.

Відповідно до цього договору у його приватну власність перейшов автомобіль марки ЗАЗ модель TF55YO ЗНГ, випуску 2012 р., реєстраційний номер НОМЕР_2. В приватну власність відповідача перейшло майно: автомобіль легковий (універсал) марки Mitsubishi модель Outlander, випуску 2007 р., реєстраційний номер НОМЕР_1; садовий будинок загальною площею 117,4 м2 , разом з господарськими будівлями та спорудами за адресою : АДРЕСА_3; квартира № АДРЕСА_1, загальною площею 71,04 м2 ; 17/100 часток нерухомого майна, літ З, а саме: склад № 1 площею 17,0 м2 , що складає 2/25 частини літ.З, склад № 1-А площею 19,1м2 , що складає 9/100 частини літ.З, за адресою : АДРЕСА_4; приміщення АДРЕСА_2.

Вважає, що договір про розподіл майна подружжя від 04.04.2014 р. є недійсним, як укладений внаслідок обману.

Під час шлюбу він та відповідач для ведення бізнесу брали кредити в різних банках, а також у родичів та друзів. Станом на 2014 р. в сім'ї виникли значні боргові зобов'язання перед банками та фізичними особами, які погрожували звернути стягнення на майно. З метою збереження майна, вони оформили розірвання шлюбу та розподіл майна, таким чином, що майже все майно перейшло у власність до відповідача. При цьому відповідач запевняла його, що розірвання шлюбу буде фіктивним, а майно залищиться в сім'ї та буде їх спільною власністю.

В договорі про розподіл майна від 04.04.2014 р., посвідчений приватним нотаріусом, стоїть його підпис, але він не пам'ятає такої події. Про дійсний зміст цього договору та про наслідки його укладення він дізнався в квітні 2016р., після того, як відповідач сповістила його, що вона не має наміру жити з ним, а також, що все майно належить їй на підставі договору про розподіл майна подружжя від 04.04.2014 р.

Вважає, що відповідач ввела його в оману стосовно істотних умов договору, прав та обов'язків за цим договором перед укладення договору про розподіл майна подружжя, бо мала на меті заволодіти особисто всім майном та спонукала його підписати у нотаріуса документи про оформлення всього наявного майна на своє ім'я.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд визнати недійсним укладений 04.04.2014 р. між ним та відповідачем договір про розподіл майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою Л.С.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом не вірно встановлені обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки наданих сторонами доказів та викривлення їх змісту судом, про неправильне визначення судом правовідносин, що виникли між сторонами у квітні 2014 року, на момент посвідчення договору про розподіл майна подружжя 04.04.2014 року.

Договір про розподіл майна подружжя від 04.04.2014 року було укладено в наслідок обману з боку ОСОБА_4, який вона реалізувала протягом лютого-квітня 2014 року і який надалі підтримувала, до квітня 2016 року.

Відповідач ОСОБА_4 через свого адвоката ОСОБА_8 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та безпідставними, оскільки їх переважна більшість містить суперечливі та завідомо недостовірні (хибні) дані щодо фактичних обставин справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, з чим погоджується судова колегія з наступних підстав.

Встановлено, що відповідно до витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, позивач та відповідач перебували у шлюбі, зареєстрованому міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 28.09.1991р.

21.03.2014 р. шлюб між ними було розірвано Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЗМУЮ, актовий запис № 23 та видано Свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3.

04 квітня 2014р. між позивачем та відповідачем укладено договір про розподіл майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. та зареєстровано в реєстрі за № 1500.

Суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку щодо недоведеності заявлених позовних вимог.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України при поділі майна подружжя розміри часток майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 64 СК України закріплено право подружжя на укладення договорів між собою, а саме: дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

В п.4 оспорюваного договору про розподіл майна подружжя зазначено, що сторони діючи свідомо і добровільно, без будь-якого примусу, погроз чи насильства, розуміючи значення своїх дій, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними договір, розподілили спільне сумісне майно, набуте в зареєстрованому шлюбі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що Пунктом 5 зазначеного договору визначено перелік майна яке переходить у власність позивача та відповідача. Так, позивачу у власність переходить автомобіль вантажний (фургон) марки ЗАЗ модель TF55YO ЗНГ, випуску 2012 р., реєстраційний номер НОМЕР_2, належний йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4, виданого ВРЕР № 3 УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області 28.07.2012 р. У власність відповідачу переходить: автомобіль легковий (універсал) марки Mitsubishi модель Outlander, випуску 2007 р., реєстраційний номер НОМЕР_1, належний їй на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_5, виданого РЕВ МРВ ДАІ № 3 при УМВС України в Запорізькій області 24.01.2007 р.; садовий будинок загальною площею 117,4 м2 , разом з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3, належний їй на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_6 виданого Верхньокриничанською сільскою радою Василівського району Запорізької області 22.08.2011 р.; квартира житловою площею 42,7 кв.м., загальною площею 71,04 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, належна їй на підставі договору № 513/559 купівлі-продажу, зареєстрованого Запорізькою Товарною Біржею «Строй-інвест» 29.08.1997 р. за р.№ 513/559; 17/100 часток нерухомого майна, літ З, а саме: склад № 1 площею 17,0 кв.м , що складає 2/25 частини літ.З, склад № 1-«а» площею 19,1 кв.м , що складає 9/100 частин літ.З, за адресою: АДРЕСА_4, належних їй на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого ОСОБА_9, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 24.05.2004 р. за р. № 736; приміщення № 55 за адресою:місто АДРЕСА_2, що належить їй на підставі Свідоцтва НОМЕР_7 на право власності на приміщення, виданого Запорізькою міською радою 05.04.1999 р.

В п. 6 оспорюваного договору визначено, що сторони підтвердили, що майно яке розподіляється за цим договором є їх спільною сумісною власністю, а після укладення цього договору про поділ майна, право сумісної власності сторін на зазначене в ньому майно припиняється.

Пунктом 12 оспорюваного договору зазначено, що договір складено у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких залишається на зберіганні у справах приватного нотаріуса, а інші, викладені на спеціальних бланках нотаріальних документів, видаються сторонам.

Договір містить особисті підписи сторін.

Отже, в п.6 договору прописано про припинення права сумісної власності на майно, переліченого в п. 5 договору. Позивач є особою яка має необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Згідно до ч.ч.3,5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положення статті 204 ЦК України встановлюють презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом обґрунтовано зазначено, що, договір про розподіл майна подружжя від 04.04.2014 р., нотаріально посвідчений, укладено з дотриманням вимог діючого законодавства, містить підписи сторін.

Доводи апеляційної скарги про те, що його було введено в оману та він не пам'ятає обставин, при яких укладався оспорюваний ним договір та не мав примірника цього договору, спростовується копією договору від 04.04.2014 р., де в п. 12 договору зазначено, що по одному примірнику договору, викладений на спеціальних бланках, видаються сторонам. Під договором стоїть особистий підпис позивача, про що він не заперечував у судовому засіданні.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно Пленуму Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до п.20 цієї Постанови ПВСУ, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими,речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман, та наслідок неправильне сприйняття нею фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Як в суді першої інстанції, так і при зверненні до суду з апеляційною скаргою, позивачем не було надано належних доказів в обґрунтування своїх позовних вимог та не доведено вчинення відповідачем дій, спрямованих на формування у нього хибної уяви щодо правової природи правочину, істотних умов, наслідків укладеного договору.

Суд першої інстанції допитавши свідків, правильно встановив, що факт розірвання шлюбу та укладення договору поділу майна ні позивач, ні відповідач не приховували від знайомих та родини в 2014 р.

З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту введення позивача в оману під час укладення оспорюваного правочину. Позивач не навів жодних доказів, яким чином вдався до омани при укладені договору відповідач. Мотиви, з яких позивач вирішив укласти оспорюваний договір не мають правового значення і не доводять недійсності правочину.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що сторони до укладення договору про розподіл майна подружжя 04.04.2014 р. обговорювали умови укладення такого договору, дійшли згоди щодо його умов та обставин. При таких обставинах оману позивача при укладені оспорюваного договору, суд не вбачає.

Судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги повністю повторюють зміст позовної заяви, були предметом дослідження суду першої інстанції, який дав їм належну оцінку у своєму рішенні, і повторної перевірки ці доводи не потребують.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: