20.12.2018 227/4897/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Хандуріна В.В.

при секретарі Данилко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Добропілля цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - Добропільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про встановлення факту смерті,

ВСТАНОВИВ:

08.11.2018 року представник заявниці адвокат ОСОБА_2 звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області із заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті бабусі, в обґрунтування якої заявниця зазначила, що вона є онукою ОСОБА_3,яка померла 18.10.2018 року в м.Шахтарськ Донецької області. Заявниця зазначає, що її представник ОСОБА_2 звертався з письмовою заявою до Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з питання оформлення свідоцтва про смерть бабусі заявниці, але в проведенні державної реєстрації смерті було відмовлено, оскільки на підтвердження факту смерті було пред'явлено документ, форма якого не відповідає законодавству України. З метою отримання свідоцтва про смерть бабусі заявниця просить суд встановити факт смерті її бабусі ОСОБА_3, громадянки України, 01.09.1935р.н., уродженки ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла 18.10.2018 року в м.Шахтарськ Донецької області, Україна.

Заявник, її представник та представник заінтересованої особи до суду не зявилися, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлялися належним чином, надали до суду заяви з проханням проводити розгляд справи за їх відсутності.

Суд, розглянувши справу у межах заявлених вимог, дослідивши письмові докази, представлені в обґрунтування заяви, вважає, що подана заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Згідно свідоцтва про смерть, виданого Харцизьким міським відділом записів актів громадянського стану, ОСОБА_3, 1935р.н., уродженка с. М.Кугунур Арбазького району Кировської області РФ, померла 18.10.2018 року в м.Шахтарськ Донецької області, актовий запис № 942 від 18.10.2018 року (а.с.6).

Факт смерті ОСОБА_3 підтверджується також копією лікарського свідоцтва про смерть № 424 від 18.10.2018року (а.с.7).

Як вбачається із наданих представником заявника фотознімків, дійсно ОСОБА_3 померла і похована на кладовищі. (а.с. 43-45).

Також в судовому засіданні були досліджені письмові пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які підтвердили той факт, що ОСОБА_3 померла 18.10.2018 року.

Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/ або особами є недійсним і не створює правових наслідків.

Втім, згідно консультативного висновку «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду ООН документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Суд приймає до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, закладами охорони здоров'я), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України.

Як встановлено ч. 3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв'язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи.

Суд вважає за необхідне прийняти до уваги свідоцтво про смерть, лікарське свідоцтво про смерть №424 від 18.10.2018 року, оскільки інформація, яка міститься в них, підтверджується іншими доказами по справі.

Судом встановлено, що представник заявниці адвокат ОСОБА_2, який діє на підставі договору про надання правової допомоги, раніше звертався до Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, який своїм листом № 15.32-3193 від 07.11.2018 р. відмовив йому в державній реєстрації смерті ОСОБА_3, оскільки для підтвердження факту смерті було пред'явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (а.с. 9).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Розділом 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України №52/5 від 18.10.2000 року, із змінами, передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є, зокрема, ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров'я, де настала смерть, та інших осіб.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно абзацу другого ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року" Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. У порядку ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявниці для державної реєстрації смерті ОСОБА_3 в органах державної реєстрації актів цивільного стану, отримання свідоцтва про смерть встановленого зразку.

Що стосується вимоги представника заявника про зазначення в резолютивній частині рішення суду, що ОСОБА_3 є громадянкою України, то вона не підлягає задоволенню, оскільки згідно відповіді Добропільського міського відділу Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області від 01.12.2018 року, за наявними обліками Добропільського МВ ГУДМС України в Донецькій області станом на 01.12.2018 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженка с. М.Кугунур Арбазького району Кіровської області паспортом громадянина України не документувалась.

На підставі викладеного, з урахуванням того, що заінтересована особа Добропільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області не надав заперечень проти задоволення заяви про встановлення факту смерті, і заява не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення зазначеної заяви про встановлення факту смерті ОСОБА_3, тому що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявнику отримати свідоцтво про смерть.

Керуючись ст. ст. 259, 263-265, 293, 295, 317, 352, 354, п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_6, заінтересована особа Добропільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про встановлення факту смерті задовольнити частково.

Встановити юридичний факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_3 РФ, яка на момент смерті проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 та яка померла 18.10.2018 року в м. Шахтарськ Донецької області, Україна від хронічної серцевої недостатності.

В іншій частині заявлених вимог відмовити.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Рішення суду може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду через Добропільський міськрайонний суд Донецької області або безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя В.В. Хандурін

20.12.2018