ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Харків

справа № 629/3064/16-ц

провадження № 22-ц/818/684/18

Категорія: трудові

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Харкові справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 березня 2018 року в складі судді Каращука Т.О.

у цивільній справі № 629/3064/16-ц за позовом ОСОБА_2

до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Константа Строй»,

треті особи: Міністерство Оборони України, Управління служби безпеки України в Дніпропетровській, Донецькій та Харківській областях, Рада національної безпеки і оборони України,

про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги середнього заробітку за затримку виплати розрахунку та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

05.08.2016 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ТОВ «Науково-виробнича фірма «Константа Строй», в якому просив стягнути на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 24 160,00 грн., середній заробіток за час затримки здійснення розрахунку при звільненні з 07.09.2015 року по 04.08.2016 року у розмірі 125 735,40 грн., вихідну допомогу при звільненні у розмірі передбаченому колективним договором але не менше тримісячного середнього заробітку, що складає 31 433,85 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем у період з 22 липня 2015 року по 07 вересня 2015 року.

20 липня 2015 року він дізнався, що відповідач здійснює організований набір працівників для виконання робіт в Донецькі області в зоні проведення АТО на замовлення Міністерства Оборони України, повязаних за зведенням фортифікаційних споруд на 3-й лінії оборони.

Після перемовин з керівником підприємства ОСОБА_3, визначення умов праці, я погодився з пропозицією по працевлаштуванню.

Виїзд до зони АТО було призначено на 22 липня 2015 року.

22 липня 2015 року перед виїздом представником відповідача було повідомлено, що місце роботи визначено на 2 лінії оборони у місті Вугледар, а саме сусідньому селі.

Умови праці було визначено таке: робота відбувається вахтовим методом по 20 днів, трудові договори будуть укладено на місці роботи, заробітна плата за день 450,00 грн., добові за кожен день перебування у зоні АТО у розмірі 70,00 грн., виплата заробітної плати 1 раз у 10 днів аванс у розмірі 1000,00 грн., а решта по закінченню вахти в офісі підприємства відповідача.

Весь час перебування у зоні АТО він знаходився у м. Вугледар, кожного дня виїжджав на місце роботи до села Солодке Марінського району Донецької області для будівництва взводного опорного пункту.

По закінченню першої вахти, директором підприємства відповідача було запропоновано подовжити термін робіт на наступну вахту, було видано аванс за наступну вахту у розмірі 500,00 грн.

Після закінчення двох вахт ( 40 днів знаходження в зоні АТО), з метою зясування підстав затримки виплати заробітної плати, він намагався зустрітися з представником відповідача ОСОБА_3, який запропонував надати письмові пояснення щодо виконаних робіт та запевнив, що остаточний розрахунок, буде здійснено через тиждень. В день зустрічі з представником підприємства відповідача йому було здійснено виплату у розмірі 300 ,00 грн., як компенсацію витрат на дорогу.

Але остаточний розрахунок так і не було здійснено. Представник відповідача, з яким він звязувався телефоном, повідомляв, що грошей у відповідача немає, має місце затримка перерахування коштів з Міністерства Оборони України.

У січні 2016 року йому стало відомо з довідки Лозівської ОДПІ, що відповідачем начебто виплачувалася мені заробітна плата та я начебто перебував у трудових відносинах з відповідачем у період з 03 серпня 2015 року по 01 вересня 2015 року, що не відповідає дійсності, т.я. він ніяких документів про прийняття на роботу , отримання заробітної плати та звільнення не підписував.

Свої трудові обовязки він виконував сумлінно, але був вимушений припинити свої правовідносини з відповідачем, через систематичне порушення трудових прав, а саме затримку виплати заробітної плати.

Заборгованість по заробітні платі за період з 22 липня 2015 року по 2 вересня 2015 року складає суму 19 350,00 грн. ( 43 дні х 450.00 грн.); заборгованість по сплаті добових складає суму 3010,00 грн. ( 43 дні х 70,00 грн.), простій по вині власника ( дві третини) 1 800,00 грн.( 6 днів х 300,00 грн.), а всього 24 160,00 грн.

Про своє звільнення на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України, він заявив 07 вересня 2015 року у присутності свідків та вимагав здійснити з ним остаточний розрахунок.

Відповідач остаточний розрахунок не здійснив, відомості про час роботи у відповідача у його трудовій книжці не зазначив.

Також відповідачем не виплачена вихідна допомога, розмір якої складає 31 433,85 грн., виходячи з розрахунку, який наведено в позовні заяві.

На час звернення до суду заборгованість по заробітній платі не виплачена, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати складає 125 735,40 грн.

За весь час порушення відповідачем його трудових прав, він змушений був існувати за рахунок друзів, то ю то у борг, для забезпечення можливості у придбання самого необхідного для життя ( одяг, їжа та оплата коштів за комунальні послуги), вимушений був звертатися до знайомих, що принижує його людську гідність та чоловічу гордість. Незаконні дії відповідача, повязані з затримкою виплати заробітної плати за час виконання трудових обовязків фактично у зоні бойових дій, де він ризикував своїм життям, спричинило значну моральну шкоду, яку він оцінює у 50 000,00 грн.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 грудня 2016 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявлять вимог на предмет спору залучено Міністерство Оборони України, Служба безпеки України в Дніпропетровській, Донецькій та Харківській областях, Рада національної безпеки і оборони України.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 березня 2018 року у задоволені вищевказаного позову відмовлено.

ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись те, що суд першої інстанції неповно зясував обставини справи, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Про існування ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 січня 2018 року про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, він дізнався тільки 07 травня 2018 року, а тому був позбавлений можливості подати свою заяву щодо порядку розгляду справи.

Відзив та додані до нього документи він не отримував, а тому був позбавлений можливості надати на нього свою відповідь.

Суд першої інстанції мотивує своє рішення, посилаючись виключно на докази надані відповідачем, та взагалі не оцінює їх критично, а саме наказ № зз від 03.08.2015 року ( а.с. 70) не має підпису директора; незважаючи на наказ № 12 від 20 вересня 2015 року, яким притягнуто до дисциплінарної відповідальності головний бухгалтер «за неналежне заповнення первинних бухгалтерських документів, що призвело до помилкового та безпідставного нарахування НДФО гр.ОСОБА_2В.»,до платіжної відомості №23 від 29 вересня 2015 року внесено прізвище ОСОБА_4 та зазначена нарахована заробітна плата у сумі 2 027,09 грн.

ТОВ «Науково-виробнича фірма «Константа Строй» надало до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилається на безпідставність на надуманість позову та апеляційної скарги, ще раз наголошує на тому, що трудові відносини з ОСОБА_2 не оформлялися, фактичний допуск до роботи скаржник не отримував.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.

Відповідно до змісту ч. 13 ст. 7, ч.ч. 4-6 ст.19, ст.ст.274, 368, 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України ( в редакції чинній на час звернення скаржника з позовом), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні положення містять ст.ст. 4, 5,12,13 та 81 ЦПК України в редакції, що діє на час розгляду справи апеляційним судом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України ( в чинній редакції) під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, так як, позивачем не надано жодних доказів підтвердження трудових відносин з відповідачем, а саме укладення трудового договору чи фактичного допуску до виконання робіт.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком, так як він є обґрунтованими, відповідає обставинам справи і вимогам закону, не спростований доводами апеляційної скарги.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з частиною пятою статті 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (частина перша статті 115 КЗпП України).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 24 Закону України «Про оплату праці».

Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Системний аналіз статей 21, 94, 83, 116, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.

За таких обставин, з урахуванням положень статей 2, 78, 81 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції ) саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення його трудових прав.

Відповідно до статті 76 ЦПК України(в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції ) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною першою 77 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції )передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції )обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 2 статті 76 ЦПК України(в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції ) предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Позивачем на підтвердження своїх доводів, не надано доказів наявності обставин, які б свідчили про те, що він знаходився у трудових відносинах з відповідачем, що дійсно виконував роботу, за виконання якою відповідач повинен був сплатити йому заробітну плату обумовленого розміру.

Обставини, на які посилається ОСОБА_2 в позові, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, позов є недоведеним та не підлягає до задоволення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2018 року.

Головуючий П.В. Кісь

Судді І.В. Бурлака

ОСОБА_5