ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/739/18 Справа № 214/4984/17 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОСЕРВІС - КР»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 07 серпня 2018 року, яке ухвалено суддею Черновою Н.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 13 серпня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» (надалі - ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР») звернулось з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги в обґрунтування якого зазначило, що з 01.12.2014 року є управителем будинку, споруди або групи будинків і споруд Саксаганського району (об'єкт № 2) м. Кривого Рогу.

Нежитлове приміщення АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_2

Позивач надавав відповідачу ОСОБА_2 житлово-комунальні послуги за період з 01.12.2014 року по 01.03.2017 року, на суму 4350,46 грн.

Відповідач ОСОБА_2 зобов'язана була вчасно та у повному обсязі сплачувати вартість наданих житлово-комунальних послуг.

За заявою ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» Саксаганським районний судом м. Кривого Рогу 25.04.2017 року було видано судовий наказ, який ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 01.06.2017 року було скасовано.

Відповідач, в порушення вимог чиного законодавства, не сплачує позивачу вартість спожитих житлово-комунальних послуг, в зв'язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги, за період з 01.12.2014 року по 01.03.2017 року, на суму 4350,46 грн., інфляційні витрати, в сумі 738,17 грн., три проценти річних, в сумі 142,98 грн. та сплачений судовий збір, в сумі 1 600,00 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 07 серпня 2018 року позов ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за період з 01.12.2014 року по 01.03.2017 року за послуги утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у розмірі 4350,46 грн., інфляційні витрати - 738,17 грн., три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 142,98 грн. та судовий збір у розмірі 1600,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з закриттям провадження по справі, посилаючись на те, що суд першої інстанції порушив правила юрисдикції загальних судів. Зазначає, що вона є фізичною особою-підприємцем, сторони спору є господарюючими суб'єктами та оскільки нежитлове приміщення вона здає в оренду з метою отримання прибутку від підприємницької діяльності, спірні відносини мають характер господарських правовідносин. Вважає, що висновки суду про те, що власник приміщення є споживачем комунальних послуг є помилковим, оскільки в договорі оренди зазначено, що сплачувати за вартість комунальних послуг є обов'язком орендаря, отже нести витрати повинен ПАТ «Креді Агріколь Банк». Зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки обставинам, про те, що між нею та відповідачем не укладено договору по надання житлово-комунальних послуг, що відповідачем не виставлялось рахунків на оплату наданих послуг, не надходило претензій щодо сплати заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що доводи апеляційної скарги безпідставні та необґрунтовані, в зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду ухвалено з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає залишенню без змін.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до договору про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків і споруд у Саксаганському районі (об'єкт № 2) від 20.01.2014р. ТОВ «Житлосервіс-КР» є суб'єктом господарської діяльності, який здійснює надання населенню за плату житлово-комунальних послуг, є управителем частини будинків Саксаганського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у тому числі будинку №25 по проспекту Гагаріна в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (а.с.4-12).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 82613734 від 16.03.2017 року, ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 05.11.2001 року є власником нежитлового приміщення 41 в будинку № 25 по проспекту Гагаріна в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, загальною площею 88,6 кв.м. (а.с.14)

Відповідач ОСОБА_4 зареєстрована як ФОП з 04.06.2014 року, діяльність пов'язана з наданням в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна ( а. с. 50).

Відповідно до ухвали Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.06.2017р. скасовано судовий наказ від 25.04.2017 року, виданий за заявою ТОВ «Житлосервіс-КР» про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 (а.с.13).

Згідно до розрахунків, заборгованість ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01.12.2014р. по 01.03.2017р. складає 4350 грн. 46 коп., інфляційні втрати в сумі 738,17 грн. та 3% річних - 142,98 грн. (а.с.15-17).

Відповідно до договору оренди нежитлового приміщення №1/1 та №1/2 від 23.06.2014 року, нежитлове приміщення АДРЕСА_1 перебуває в оренді у ПАТ «Креді Агріколь Банк» (а.с. 28-48).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини склались в сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг, в зв'язку з чим регулюються положеннями ЦК України та з обов'язку відповідача, як власника нежитлового приміщення, своєчасно сплачувати за надані житлово-комунальні послуги, що надані позивачем.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачем комунальних послуг є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу, а їх виконавцем - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах кореспондує обов'язок виконавця забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів (ст. 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Ст. 322 ЦК України передбачено, що власник зобов'язаний утримувати майно, яке йому належить.

Як вбачається з матеріалів справи, вказане нежитлове приміщення набуто ОСОБА_2 у приватну власність, як фізичною особою. З 04.06.2014 року та на дату розгляду справи судом першої інстанції згідно із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб - підприємців ОСОБА_2 зареєстрована як ФОП; видами її діяльності є: надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Разом з тим вказане нежитлове приміщення відповідач здає в оренду ПАТ «Креді Агріколь Банк», належними доказами про використання цього приміщення відповідачкою, як ФОП є договори оренди нежилого приміщення 1/1,1/2 від 23.06.2014 року, укладеними між відповідачем, як ФОП та ПАТ «Креді Агріколь Банк».

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Крім того, необхідно визначити співвідношення понять фізичної особи та ФОП, та їх правового статусу, оскільки вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, який статус у спірних правовідносинах має відповідач.

Відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У частині першій статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов'язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов'язки як учасник цивільних відносин.

З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України.

У статті 50 ЦК України передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур, за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому, правовий статус «ФОП» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII(далі - Закон № 2189-VIII) житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; такі послуги надаються індивідуальному споживачу - фізичній або юридичній особі, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншій особі, яка користується об'єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Виконавець - це суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Відповідно до статті 13 цього Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону № 2189-VIII споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 2189-VIII обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов'язку оплачувати надані йому послуги, в зв'язку з вищевикладеним колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача про відсутність укладеного договору між нею та позивачем щодо надання житлово-комунальних послуг.

Колегія суддів дійшла висновку, що надання комунальних послуг є підприємницькою діяльністю для особи, яка надає такі послуги, разом з тим, споживач комунальних послуг не здійснює при споживанні вказаних послуг підприємницької діяльності, оскільки вони спрямовані на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у надані послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, і не залежать від правового статусу споживача.

Тобто такі договори не є господарськими у розумінні ГК України.

Юрисдикція таких спорів визначається залежно від суб'єктного складу правовідносин, оскільки у разі, коли споживачем послуг є фізична особа, то відповідно до статті 19 ЦПК України такі спори мали розглядатися за правилами цивільного судочинства, а в разі коли споживачем послуг є юридична особа чи ФОП як власники об'єктів нерухомого майна, то за суб'єктним складом, зазначені спори мали розглядатися відповідно до вимог та у порядку господарського судочинства.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» просило стягнути з відповідачки заборгованість за спожиті комунальні послуги, вважаючи, що між сторонами існують правовідносини із надання та споживання комунальних послуг, у яких ОСОБА_2 є фізичною особою - власником нежитлового приміщення, до якого надаються послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та нараховується за тарифами, як фізичній особі.

Використання відповідачем зазначеного нежитлового приміщення у підприємницькій діяльності, не впливає на правовий статус її, як власника вказаного об'єкта нерухомого майна, який набуто нею у власність саме як фізичною особою.

У цьому випадку предметом позовних вимог є стягнення з ОСОБА_2 заборгованості з оплати послуг за спожиті житлово-комунальні послуги належного їй нежитлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги відповідача, про те, що вона здає нежитлове приміщення в оренду, тому спірні відносини мають характер господарських відносин, колегія суддів не приймаються, оскільки відносини, які склались на підставі договорів оренди у сторін регулюються умовами укладених між ними договорів та вирішуються виключно між відповідачем та орендодавцем і не стосуються предмету спору.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 7 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: