Справа № 587/2006/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 грудня 2018 року Сумський районний суд Сумської області у складі: головуючого судді Черних О.М., з участю секретаря судового засідання Скрипка-Соіна О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) до ОСОБА_1 (с. Кононенкове, буд. 25, Сумського району, Сумської області), ОСОБА_2 (с. Кононенкове, буд. 25, Сумського району, Сумської області) про виселення,
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся з позовом до суду з позовом, який мотивує тим, що Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» в жовтні 2016 року набуло у власність будинок, загальною площею 48,3 кв.м., житловою площею 34,00 кв.м., який знаходиться за адресою: с. Кононенкове, буд. 25, Сумський район, Сумська область. Після отримання права власності на вказану нерухомість, ПАТ КБ «ПриватБанк» намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Посилаються на вимогист.40 ЗУ «Про іпотеку», відповідно до якого звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.
Відповідачам було направлено вимогу про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, або укладення договору оренди, однак останніми законні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» були проігноровані та нерухомість не була передана ПАТ КБ «ПриватБанк» у вільне користування. А тому, позивач просив суд виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які зареєстровані та/або проживають у будинку № 25 с Кононенкове, Сумського району, Сумської області, зі зняттям з реєстраційного обліку у відповідному органі реєстрації виконавчому органі сільської, селищної або міської ради, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.
В судове засідання представник позивача не зявився, направивши заяву про слухання справи у його відсутності, позов підтримав, просив задовольнити.
Відповідачі в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлявся належним, причини неявки суду не повідомили.
Дослідивши докази, що містяться у матеріалах справи, суд прийшов до наступного.
Судом встановлено, що 29.10.2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок, загальною площею 48,3кв.м., житловою площею 34,00кв.м., який знаходиться за адресою: Сумська область, Сумський район, с. Кононенкове, 25, на підставі договору іпотеки від 11.10.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Сумської області ОСОБА_3 та зареєстрований у державному реєстрі під номером 5107.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 72027569 від 02.11.2016 року вбачається, що державним реєстратором приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 29.10.2016 року на звернення позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, зареєстровано право власності на будинок, загальною площею 48,3 кв.м., житловою площею 34,0кв.м., яка знаходиться за адресою: Сумська область, Сумський район, с. Кононенкове, буд. 25 за ПАТ КБ «ПриватБанк» (6-7).
26.04.2018 року на адресу відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було направлено повідомлення з вимогою про звільнення будинку (укладення договору оренди) за адресою: Сумська область, Сумський район, с. Кононенкове, буд. 25 (а.с. 9).
Вимога ПАТ КБ «ПриватБанк» про добровільне виселення з предмету іпотеки, що адресована відповідачам, впродовж місячного строку з моменту її отримання останніми не виконана.
Частиною третьою статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частинами першою та другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.
Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни, зокрема, до статті 109 ЖК Української РСР, та викладено її в новій редакції.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються положення як статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і статті 109 ЖК Української РСР.
При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, в судовому порядку відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до закону має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.
В матеріалах справи відсутні докази що іпотечне майно придбано за рахунок кредитних коштів. Позивачем взагалі не надано договору кредиту і в позові не містить посилання на те, що ціль кредитування - придбання будинку.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України ).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Позивач, враховуючи те, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, не надав переконливих аргументів, підтверджених належними доказами, що житловий будинок придбано за рахунок отриманого кредиту.
Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов'язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
Суд, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, та установивши, що позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_5 (іпотекодавець) придбала у власність спірний житловий будинок не за рахунок кредиту, при цьому, банк, порушуючи питання про виселення відповідача зі спірного житлового будинку, не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особі одночасно з її виселенням, ввжає за необхідне відмовити в задоволенні позову.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,13,77,81,141,259,263-265,268,280-283 ЦПК України, суд-
У Х В А Л И В:
В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) до ОСОБА_1 (с. Кононенкове, буд. 25, Сумського району, Сумської області), ОСОБА_2 (с. Кононенкове, буд. 25, Сумського району, Сумської області) про виселення-відмовити.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Черних