Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 539/44/18

провадження № 61-40631св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник - Управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області,

заінтересована особа - Друга лубенська державна нотаріальна контора Полтавської області,

особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги, - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 12 червня 2018 року у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Одринської Т. В., Панченка О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року Управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області звернулося до суду із заявою про визнання майна відумерлою спадщиною, заінтересована особа - Друга лубенська державна нотаріальна контора Полтавської області.

Заява мотивована тим, що у АДРЕСА_1 знаходиться нерухоме майно, а саме, житловий будинок «А», загальною площею 35,3 кв. м, житловою площею 17,6 кв. м, сарай «Б», сарай «Г» з вбиральнею, погріб та огорожа. Будинок із господарськими будівлями розташований на земельній ділянці площею 0,0815 га.

Посилалося на те, що вказане домоволодіння та земельна ділянка належали ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Відомості про спадкоємців відсутні, спадщину ніхто не прийняв, хоча з часу смерті останнього минуло близько 15 років.

Ураховуючи наведене, Управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області просило суд визнати відумерлою спадщиною будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0815 га, що знаходиться за цією ж адресою, та передати вищевказане майно територіальній громаді м. Лубнів в особі Лубенської міської ради.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 лютого 2018 року заяву Управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради задоволено.

Визнано майно, а саме житловий будинок, загальною площею 35,3 кв. м, житловою площею 17,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу ВАВ 509822 від 11 жовтня 2002 року та земельну ділянку площею 0,0815 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_2 на підставі державного акта серії НОМЕР_1, виданого на підставі рішення виконкому Лубенської міської ради народних депутатів від 26 лютого 2003 року № 39, відумерлою спадщиною та передано його у власність територіальній громаді м. Лубни в особі Лубенської міської ради.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 15 травня 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 лютого 2018 року.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 12 червня 2018 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 закрито.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що станом на момент подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 не прийняв спадщину, тому рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 лютого 2018 року його право, як спадкоємця за законом, не порушено та він не є особою, яка має право оскаржити судове рішення.

У липні 2018 року ОСОБА_1подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що він прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі пункту 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР, оскільки після смерті останнього фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, тому він мав право оскаржити рішення суду першої інстанції.

У серпні 2018 року Управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської областіподав до Верховного Суду відзив на вказану касаційну скаргу, в якому посилався на те, що доводи скарги є необґрунтованими, так як ОСОБА_1 не довів суду ні своїх родинних зв'язків з померлим, ні спільного з ним проживання на час смерті.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1, апеляційний суд вказав, що останній із спадкодавцем не проживав та заяву про прийняття спадщини не надав, питання про надання додаткового строку на прийняття спадщини судом не вирішувалося, а порядку прийняття спадщини шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном ЦК України не передбачено. Станом на момент подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 не прийняв спадщину, тому рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 лютого 2018 року його право, як спадкоємця за законом, не порушено та він не є особою, яка має право оскаржити судове рішення.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

У пункті 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 1265 ЦК України у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Частиною третьою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Звернувшись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1, обґрунтовуючи своє право на апеляційне оскарження рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 лютого 2018 року, посилався на те, що одразу після смерті ОСОБА_2, який був йому двоюрідним братом, прийняв майно останнього, вступив в управління та володіння майном, тобто він визнається таким, що прийняв спадщину.

Закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1, апеляційний суд не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, не дослідив належним чином усіх обставин справи та не встановив, чи мав він право на спадщину після смерті ОСОБА_2 на підставі законодавства, яке було чинним на час її відкриття.

Апеляційний суд, вказавши, що порядок прийняття спадщини шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном ЦК України не передбачено, не врахував, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто на час набрання чинності ЦК України строк на прийняття спадщини не закінчився, тому спірні правовідносини регулюються його нормами та заявник є спадкоємцем п'ятої черги (стаття 1265 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засади судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 КПК України

зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Частиною першою статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційний суд, закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та не розглянувши його апеляційну скаргу по суті, не дослідив належним чином наявність у нього права на спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його двоюрідного брата - ОСОБА_2, що унеможливило встановлення необхідних фактичних обставин і призвело до обмеження реалізації права ОСОБА_1 на доступ до правосуддя, передбаченого вимогами статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та права на апеляційне оскарження судового рішення.

При цьому, постановляючи процесуальну (формальну) ухвалу про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції разом з тим розглянув його апеляційну скаргу по суті та у непроцесуальний спосіб виходив із того, що ОСОБА_1 не є спадкоємцем і не прийняв спадщину.

З урахуванням наведеного, оскаржувана ухвала апеляційного суду не може вважатись законною та обґрунтованою.

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги та достатніми для скасування оскаржуваної ухвали, з передачею справи до апеляційного суду для продовження розгляду апеляційної скарги по суті.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 12 червня 2018 року скасувати та передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк