КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року м. Київ

Справа № 22-948 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Мирошниченко О.В.

Унікальний №752/23532/17 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюДержавної казначейської служби України на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Києво-Святошинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної умисною незаконною бездіяльністю та невиконанням судового рішення,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Києво-Святошинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної умисною незаконною бездіяльністю та невиконанням судового рішення.

Просив стягнути з Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області на свою користь шляхом списання з державного бюджету України 61 800,00 грн. моральної шкоди, заподіяної умисною незаконною бездіяльністю та невиконанням судового рішення, що має суспільне небезпечне діяння.

В обґрунтування позову посилався на те, що 11 квітня 2012 року він звернувся з завою до Міністра внутрішніх справ України про вчинення головним інженером ТОВ НВФ «Азимут» ОСОБА_2, землевпорядником Ходосіївської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області ОСОБА_3, та мешканцем с. Ходосіївська ОСОБА_4, кримінального правопорушення передбаченого ст.358 КК України, за фактом незаконних дій по складанню та підписанню акта від 29 вересня 2009 року про перенесення меж земельної ділянки ОСОБА_4 в натурі.

Справа була передана за підслідністю Києво-Святошинському РВ ГУ МВС України в Київській області.

Орган досудового розслідування неодноразово відмовляв в порушенні кримінальної справи за зверненням позивача, проте ухвалами слідчих суддів Києво-Святошинського районного суду Київської області зазначені дії визнавались необґрунтованими, а постанови скасовувались.

Відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені 29 липня 2014 року слідчим Києво-Святошинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області Петровим О.В.

30 жовтня 2014 року позивач звернувся до слідчого з заявою про визнання його потерпілим в рамках кримінального провадження №0002333 та вручення йому пам'ятки про права та обов'язки потерпілого. Однак заява була проігнорована.

Ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.01.2015 року було зобов'язано слідчого Києво-Святошинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області Петрова О.В. надати ОСОБА_1 пам'ятку про права та обов'язки потерпілого у кримінальному провадженні №0002333.

Однак станом на момент звернення до суду з позовом ухвала слідчого судді від 23 січня 2015 року залишається невиконаною, позивач не визнаний потерпілим в кримінальному провадженні, що також підтверджується ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2017 року.

Враховуючи тривале невиконання службовою особою відповідача рішення суду, яке набрало законної сили та порушення тим самим законних прав та інтересів позивача, останній наполягав, що такою протиправною бездіяльністю виходячи з практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду України йому завдано моральну шкоду, яку оцінював в розмірі 61 800,00 грн.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року позов було задоволено, стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної умисною незаконною бездіяльністю та невиконанням судового рішення від 23 січня 2015 року 61 800,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба України, 06 серпня 2018 року подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, щорішення суду першої інстанції не містить жодного посилання на рішення компетентного органу по встановленню факту протиправної бездіяльності посадової або службової особи державного органу в заподіянні позивачу шкоди.

Позивачем неодноразово подавались скарги на бездіяльність прокурора та слідчого, однак в судовому порядку їх бездіяльність не визнавалась, суди лише зобов'язували уповноважених осіб вчинити певні дії.

Висновки суду першої інстанції базувались виключено на свідченнях самого позивача, за відсутності достеменного підтвердження заподіяння шкоди саме посадовими (службовими) особами державних органів.

Обов'язковою умовою відповідальності за заподіяну шкоду, є причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою.

Окрім того, під час визначення розміру завданої позивачу моральної шкоди судом першої інстанції не було досліджено обставин дійсності завдання йому фізичних, душевних або психологічних страждань та не визначено в чому конкретно вони полягали, а також не було досліджено характеру немайнових витрат, їх тривалості та можливості відновлення. Оскаржуване рішення не містить посилань на стан здоров'я позивача, тяжкість вимушених у житті змін та часові рамки необхідні для відновлення раніше існуючого стану.

Аналіз сукупності вказаних обставин під час визначення розміру моральної шкоди згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» є обов'язковим.

Розмір грошового відшкодування повинен вираховуватись виходячи з принципів розумності та зрозумілості, з урахуванням того, що відшкодування має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримала та просила ії задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, були належним чином повідомлені про дату, час, і місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся 11 квітня 2012 року до Міністра внутрішніх справ України з заявою про вчинення головним інженером ТОВ НВФ «Азимут» ОСОБА_2, землевпорядником Ходосіївської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області ОСОБА_3, та мешканцем с. Ходосіївська ОСОБА_4, кримінального правопорушення передбаченого ст.358 КК України, за фактом незаконних дій по складанню та підписанню акта від 29 вересня 2009 року про перенесення меж земельної ділянки ОСОБА_4 в натурі.

В подальшому заява була передана за підслідністю Києво-Святошинському РВ ГУ МВС України в Київській області.

29 травня 2012 року дільничним інспектором Києво-Святошинського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області Бойком С.М. було винесено постанову про відмову в порушення кримінальної справи за ст.358 КК України.

За результатами розгляду скарги ОСОБА_1 21 серпня 2012 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було винесено постанову, якою скаргу останнього було задоволено частково, постанову дільничного інспектора Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області лейтенанта міліції Бойка С.М. від 29 травня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи від 10 лютого 2012 року скасовано, матеріали №4902 повернуто прокурору Києво-Святошинського району для організації додаткової перевірки. В об'єднанні матеріалів перевірки №4902 та №1673 відмовлено. (а.с.5)

05 жовтня 2012 року дільничним інспектором Києво-Святошинського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області Бойком С.М. було винесено постанову про відмову в порушення кримінальної справ за ст.358 КК України.

За результатами розгляду скарги ОСОБА_1 11 червня 2014 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було винесено постанову, якою скаргу останнього було задоволено, постанову дільничного інспектора Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області лейтенанта міліції Бойка С.М. від 05 жовтня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи за ст.358 КК України скасовано, матеріали направлено до прокурори Києво-Святошинського району для додаткової перевірки. (а.с.6)

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 липня 2014 року було зобов?язано уповноважену особу прокуратури Києво-Святошинського району Київської області внести відомості, зазначені ОСОБА_1 в заяві про злочин від 11 квітня 2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, після чого матеріали направити за підсудністю. (а.с.7)

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2014 року було зобов?язано слідчого слідчого відділу Києво-Святошинського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області Петрова О.В. надати ОСОБА_1 письмову відповідь про розгляд клопотання від 30 жовтня 2014 року відповідно до вимог ст.220 КПК України. (а.с.9)

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 січня 2015 року було скасовано постанову слідчого слідчого відділу Києво-Святошинського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області Петрова О.В. від 08 грудня 2014 року про часткове задоволення клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, якою відмовлено ОСОБА_1 у визнанні його потерпілим в кримінальному провадженні №00023333. Зобов'язано слідчого слідчого відділу Києво-Святошинського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області Петрова О.В. надати ОСОБА_1 пам?ятку про права та обов?язки потерпілого в кримінальному провадженні №0002333. (а.с.10)

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 липня 2015 року позов ОСОБА_1 до слідчого відділу Києво-Святошинського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області Петрова О.В., Києво-Святошинського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про відшкодування матеріальної шкоди, було задоволено. Стягнуто з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_1 390,70 грн. на відшкодування матеріальної шкоди. (а.с.14-16)

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2017 року було відведено слідчого слідчого відділу Києво-Святошинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ПетроваО.В. від здійснення досудового розслідування у кримінальному поваленні №0002333 від 29 липня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.358 КК України. (а.с.12-13)

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 січня 2015 року залишається невиконаною, через бездіяльність Києво-Святошинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській, чим грубо порушуються конституційні права позивача. Виходячи з правової позиції викладеної Верховним Судом України в постанові №6-440цс16 від 25 травня 2016 року, позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди на підставі положень ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. (ст. 1173 ЦК України)

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. (ст. 1174 ЦК України)

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Суб'єктом відшкодування завданої шкоди є держава, Автономна республіка Крим та орган місцевого самоврядування. Тобто, шкода відшкодовується за рахунок державного бюджету, бюджету Автономної республіки Крим, бюджетів органів місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 9 Розділу VI «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Згідно з п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (пп. 3 п. 4 Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно з п. 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Враховуючи, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України і управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейської служби України.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов'язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст.2 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Отже, у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади.

Такими органами у цій справі є Києво-Святошинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області (дії якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Ухвалюючи оскаржене рішення суд першої інстанції стягнув кошти з третьої особи по справі Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_1 390,70 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, та не звернув увагу на те, що стягує кошти з особи яка не є відповідачем і до якої позовні вимоги не заявлялись.

Клопотання щодо залучення Державного казначейства України в якості співвідповідача позивачем не заявлялось.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позову шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 4 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на вищевказане, колегія суддів не вбачає підстав для вирішення питання щодо обґрунтованості заявлених вимог та розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню.

Європейський суд з прав людини в справі PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року скасуванню.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 09 листопада 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль