Справа №442/4527/17
Провадження №2/442/263/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Нагірної О.Б.

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дрогобичі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 442/4527/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4, приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним,

учасники справи представник позивача ОСОБА_6,

представник 3-ої особи ОСОБА_4- ОСОБА_7,

приватний нотаріус ОСОБА_5,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі продажу від 07.10.2016 року квартири № АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

В обґрунтування позову покликається на те, що 08 вересня 2014 року рішенням Дрогобицького міськрайонного суду за наймачем ОСОБА_8 було визнано право власності за набувальною давністю на спірну нерухомість. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду від 25 вересня 2014 року була затверджена мирова угода по цивільній справі № 442/7004/14/-ц ( провадження №2/442/2218/2014 ) за позовом ОСОБА_4 (третьої особи по даній справі) до ОСОБА_8 про стягнення з останньої суми боргу у розмірі 15000 євро. Відповідно до укладеної мирової угоди ОСОБА_8 передала у власність ОСОБА_4 у якості відступного за грошовим зобовязанням квартиру № 34 у будинку № 79/2 у м. Дрогобичі, що належала їй на праві власності на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 08 вересня 2014 року. Звертає увагу суду на ту обставину, що ні в мировій угоді, ні в ухвалі суду не вказана назва вулиці, на якій знаходиться будинок № 79/2 у м. Дрогобичі. Стверджує, що в апеляційному порядку дане рішення не оскаржувалось. Так, 22 жовтня 2014 року ОСОБА_4 подав заяву з реєстраційним № 8647292 у реєстраційну службу Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області про реєстрацію за ним права власності на квартиру №АДРЕСА_2 на підставі мирової угоди, затвердженої згаданою ухвалою суду від 25.09.2014 року. 29 грудня 2014 року заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_9 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом його виселення з квартири за вищевказаною адресою і в якій він зареєстрований та проживає на законних підставах протягом останніх 27 років, а саме з 28 січня 1989 року. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду від 02 березня 2015 року дане заочне рішення про виселення ОСОБА_2 було скасовано і справа призначена до судового розгляду. 08 червня 2015 року рішення суду першої інстанції від 08.09.2014 року про визнання за ОСОБА_8 права власності на квартиру №АДРЕСА_3, колегією суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області було скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 про визнання за нею права власності на житло за набувальною давністю - відмовлено. 28 грудня 2015 року ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду була також скасована ухвала цього ж суду в цивільній справі №442/7004/14-ц від 25.09.2014 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про стягнення боргу. 26 травня 2016 року ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду вказана позовна заява була залишена без розгляду. Таким чином, державна реєстрація речових права ОСОБА_4 на спірну квартиру була проведена державним реєстратором на підставі рішення суду від 25.09.2014 року, яке в подальшому було скасоване за результатами оскарження. Постановою Дрогобицького міськрайонного суду від 20.04.2017 року скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на спірну квартиру. На звернення позивача до державного реєстратора в ЦНАП була надана інформаційна довідка про те, що ОСОБА_4 відчужив спірну квартиру ОСОБА_3 згідно договору купівлі продажу. У звязку з скасуванням ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.09.2014 у справі № 442/37004/14-ц і, яке було правовою підставою оформлення правочину 07.10.2016, останній підлягає скасуванню.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. Позов просив задовольнити. Також пояснив, що його довіритель є піднаймачем спірного житла. Щодо укладення договору піднайму та сплати піднаймачем плати повідомити не міг.

Відповідач в судове засідання не з явилась, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, подала до суду відзив та заяву про розгляд справи у її відсутності.

Представник третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов.Додатково пояснив, що укладений договір купівлі-продажу квартири № 34 по вул. Грушевського в м. Дрогобичі Львівської області від 07.10.2016 року, згідно якого майнові права ОСОБА_4 перейшли до ОСОБА_3 жодним чином не впливають на права та обовязки позивача, оскільки позивач майнових прав на цю квартиру ніколи не мав, і доказів правомірності його вселення ним надано не було.

Третя особа приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що під час укладенняч спірного договору купівлі-продажу було зібрано весь необхідний пакет документів та проведена відповідна перевірка. Жодних обмежень чи заборон щодо квартири не було, разом з тим така була зареєстрована за ОСОБА_4

Позивачем двічі подавалася заява про забезпечення доказів у справі шляхом накладення арешту на спірну квартиру, які задоволено відповідно до ухвал від 26.06.2017 та 02.03.2018.

Заслухавши вступне слово учасників справи, зясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підстави своїх вимог і заперечень, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних міркувань.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З матеріалів справи та в судовому засіданні встановлено, що позивач покликається на те, що постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області була скасована державна реєстрація права власності за ОСОБА_4, і яка була проведена на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.09.2014 року у цивільній справі №442/7004/14-ц. Проте, представником відповідача доведено, що дана постанова була скасована ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.11.2017 року. Постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.04.2017 року у справі №813/3157/16 провадження №2-а/442/20/2017 - скасовано та прийнято нову ухвалу, якою провадження у справі закрито.

Отже, на день розгляду справи державна реєстрація речових

прав за ОСОБА_4 не є скасована, і була чинною станом на день укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 07.10.2016.

Доводи представника позивача про те, що 28 грудня 2015 року ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області скасована ухвала від 25.09.2014 року у справі №442/7004/14-ц за позовом ОСОБА_4 ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про стягнення боргу, а 26 травня 2016 - ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду вказана позовна заява була залишена без розгляду спростовуються ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.01.2017 року, якого ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 травня 2016 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Як позивач в позовній заяві, так і його представник в судовому засіданні вказує на те, що ОСОБА_2 зареєстрований та постійно проживає на житловій площі за адресою: АДРЕСА_4 з 1989 року як піднаймач, і скасування даного договору купівлі-продажу квартири надасть позивачу можливість і в подальшому постійно проживати на даній житловій площі на законних підставах та буде правовою підставою відмови у задоволенні позовних вимог про виселення з квартири.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.3 ст.215 ЦК, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зі змісту цих статей вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У звязку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Отже, вказівка в ч.3 ст.215 ЦК на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

У ситуації, коли особа звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги від 26 червня 2013 року, не зазначивши, які ж її цивільні права та інтереси були порушені (не визнані чи оспорені), то визнання правочину недійсним, як способу захисту, не може бути застосовано.

За правилами ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі у встановленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживали з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 91 ЖК УРСР наймач жилого приміщення вправі за членів сімї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здати у піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим кодексом. Наймач може здати в піднайом частину жилого приміщення, тимчасового виїзду - все приміщення. Жиле приміщення здається в піднайм без зазначення строку або на визначений строк, у тому числі на період збереження цього приміщення за тимчасово відсутнім наймачем.

Договір піднайму укладається в письмовій формі з наступною реєстрі житлово-експлуатаційній організації. Вимоги вказаних норм при вселенні позивача у спірну квартиру дотримані не були, адже суду не надано жодного належного та допустимого доказу про таке. Однак, представник позивача в судовому засіданні наполягав на статусі позивача ОСОБА_2 як піднаймача квартири в той час, коли всі обставини свідчать про статус позивача як тимчасового жильця, оскільки відповідно до наданої суду копії довідки позивач проживає у спірній квартирі з 26.01.1989 як квартирант.

Правовий статус тимчасових мешканців відрізняється від положення осіб, які постійно проживають з наймачем тим, що тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом.

За ст. 98 ЖК УРСР наймач жилого приміщення та члени його сім проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців). Строком проживання тимчасові жильці не обмежуються, проте згідно з ч. 2 ст. 98 вказаного кодексу вселення тимчасових жильців на строк, більший ніж півтора місяця, допускається за умови додержання розміру житлової площі, встановленого для надання житлових приміщень. Тимчасові жильці зобовязані на вимогу наймача або членів його сімї негайно звільнити приміщення, яке займають, а в разі відмови підлягають виселенню у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ст. 99 ЖК УРСР піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення у випадку припинення дії договору найму жилого приміщення, укладеного з наймачем, що дозволив проживання тимчасових мешканців.

У разі припинення дії договору найму жилого приміщення піднаймач і члени його сімї, а також тимчасові жильці зобовязані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. Отже, право користування житлом, в яке вселяються піднаймач та тимчасові мешканці, є похідним від права на нього наймача та членів його сімї. Незалежно від часу проживання в ньому ці особи права власності чи самостійного права користування не набувають.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 не є стороною спірного договору купівлі продажу, а тому не може ставити питання перед судом про визнання даного договору недійсними. Позивачем не надано суду доказів того, що спірний договір порушує його права та інтереси, створює для нього негативні наслідки.

Позивач стверджує, що метою подання позову є повернення сторін за договором у попередній стан.

Слід зазначити, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, на право витребувати в набувача це майно.

В даному випадку ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, оскільки зворотнього суду не доведено. Спірна квартира на початку належала до комунальної власності, тобто початковим власником є територіальна громада, в інтересах якої виступає Дрогобицька міська рада. Тобто, в такому випадку до відповідача з позовом про витребування майна може звертатись початковий власник квартири.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги про визнання договору купівлі продажу від 07.10.2016 недійсними з підстав порушення прав позивача є безпідставними.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4-14, 60, 209, 213-215 ЦПК України, суд -

Ухвалив :

В позові відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 14.05.2018.

Суддя: О.Б.Нагірна