Справа номер 489/77/17
Провадження номер 22-ц/812/328/18 Головуючий суду першої інстанції - Тихонова Н.С.
Категорія 43 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участі:

позивача - ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5,

представника відповідача - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 02 жовтня 2018 року, ухвалене об 11 год.33 хв. під головуванням судді Тихонової Н.С. в приміщенні суду в м.Миколаєві, повний текст якого складено 04 жовтня 2018 року, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2017 року ОСОБА_3 пред'явила до ОСОБА_5 позов про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення, який обґрунтовувала наступним.

29 січня 2015 року між сторонами було укладено договір дарування, за яким позивач передала у власність свого сина ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, яка належала їй на праві приватної власності.

Позивач зазначала, що між сторонами існувала домовленість, відповідно до якої ОСОБА_5 після укладання договору зобов'язувався довічно її утримувати та доглядати, оскільки наявні в неї захворювання викликають необхідність постійного догляду за нею.

Після укладання договору дарування вона продовжувала проживати у вказаній квартирі та оплачувати комунальні послуги за її утримання.

У 2016 році ОСОБА_5, мешкаючи разом з нею у вищезазначеній квартирі, почав створювати конфліктні ситуації та чинити перешкоди у користуванні житлом, внаслідок чого позивач була вимушена виїхати проживати до дачного будинку, а потім до квартири, яка належить її чоловікові та іншому синові.

Посилаючись на те, що укладаючи вищезазначений договір дарування, вона вважала, що за своїм змістом укладає договір довічного утримання, вона є членом сім'ї відповідача, а той чинить їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням, ОСОБА_3 просила усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення до неї.

ОСОБА_5 подав зустрічну позовну заяву про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій вказував, що з 29 січня 2015 року він на підставі договору дарування є єдиним власником спірної квартири, у якій зареєстровано місце проживання ОСОБА_3

У квітні 2016 року вона переїхала проживати до квартири свого чоловіка, а отже більше року не проживає у належній йому квартирі.

Посилаючись на те, що сторони спільного господарства не ведуть, не є сім'єю, ОСОБА_3 не проживає за своїм зареєстрованим місцем проживання більше одного року, ОСОБА_5 на підставі ст.405 ЦК України та ст.72 ЖК України просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 02 жовтня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Позивача вселено до квартири АДРЕСА_1. З ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 стягнуто судовий збір в сумі 551,20 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а його зустрічний позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_5 вказував, що ОСОБА_3 виїхала з належної йому квартири з власної ініціативи та має можливість проживання у іншому житлі. Крім того, вона своїми діями створює йому перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні майном. Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_5 просив задовольнити його апеляційну скаргу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 25 травня 2001 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, який визнаний дійсним рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 13 березня 2014 року, набула право власності на квартиру АДРЕСА_1, у якій з 12 червня 2001 року зареєстровано її місце проживання та її сина ОСОБА_5 - відповідача по справі. У 2009 році вказана квартира стала зареєстрованим місцем проживання онуки позивача та доньки відповідача - ОСОБА_7, а у 2017 році - дружини відповідача - ОСОБА_8 та її сина ОСОБА_9 (а.с.7, 9, 15, 59).

29 січня 2015 року ОСОБА_3 за згоди свого чоловіка подарувала своєму сину ОСОБА_5 вищезазначену квартиру (а.с.10-13).

За відомостями органів поліції між сторонами, починаючи з червня 2016 року, відбуваються конфлікти з приводу користування ОСОБА_3 квартирою. Відповідач не дозволяє їй проживати у квартирі (а.с.17-21, 74-79, 113-115).

Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 на праві приватної власності належить садовий будинок АДРЕСА_4, а її чоловіку ОСОБА_10 - ? частка квартири АДРЕСА_3. Інша частка належить їх синові ОСОБА_11 (а.с.70-73).

Відповідно до повідомлення поліції ОСОБА_5 від 19.04.2018 р., за його заявою про непроживання ОСОБА_3 у належній йому квартирі було здійснено опитування сусідів, які підтвердили факт її непроживання з квітня 2016 року (а.с.118). Пояснення опитаних сусідів відсутні.

З акту про непроживання ОСОБА_3 від 30.03.2018 р., складеному за підписами ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які як зазначено проживають у квартирах АДРЕСА_5, випливає, що вони засвідчили факт непроживання матері ОСОБА_5 у спірній квартирі з квітня 2016 року.

Вказані особи були викликані до суду в якості свідків. Однак не з'явилися та пояснень на підтвердження або спростування фактів, викладених у зазначеному акті, не дали.

Свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, які є родичами сторін, пояснили, що з квітня 2016 року ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі, оскільки відповідач чинить їй у цьому перешкоди. У зазначений час ним були встановлені нові замки на дверях до квартири. Ключів ОСОБА_3 відповідач не дав та проживати у квартирі не дозволив. У літній період вона проживає у садовому будинку, а у зимовий - у квартирі, яка належить свідкам.

Свідок ОСОБА_14, яка проживає у квартирі в тому ж під'їзді, де розташована спірна квартира, також підтвердила факт непроживання ОСОБА_3 у ній з квітня 2016 року, заміну замків в дверях та відсутність у позивача доступу до квартири.

Свідок ОСОБА_15, який є працівником поліції та здійснював перевірку заяв сторін щодо конфлікту про неможливість доступу позивача до квартири з метою отримання своїх речей, пояснив, що у спірній квартирі речі позивача були запаковані у коробки та пакети. Вона у квартирі не проживала. Він запропонував відповідачу віддати речі позивача у його присутності, той погодився. Згодом він був переведений до іншого підрозділу поліції і не знає забрала позивач речі чи ні.

Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить стаття 405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частина 2 статті 405 ЦК України передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам у справі та прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

ОСОБА_3 є матір'ю відповідача. З 2001 року вказана квартира є зареєстрованим місцем проживання як позивача, так і відповідача. У договорі дарування питання щодо необхідності зняття позивача з реєстрації місця проживання у цій квартирі не піднімалося. Отже, відповідач погодився, що позивач продовжить проживати у подарованій квартирі як член його сім'ї.

З квітня 2016 року позивач у спірній квартирі не проживає.

Досліджені судом докази у сукупності свідчать, що не проживає вона у ній з поважних причин, бо відповідач чинить їй у цьому перешкоди.

Оскільки у позивача є право на користування квартирою як члену сім'ї ОСОБА_5, а він їй у цьому заважає, суд першої інстанції обґрунтовано захистив її право шляхом вселення до спірної квартири.

Представлені відповідачем докази щодо непроживання позивача у квартирі з власної воли понад один рік, що є підставою для визнання її такою, що втратила право проживання у квартирі, вказаного ним не доводять.

За такого, суд правомірно відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 02 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 21 листопада 2018 року.