Справа № 486/760/18 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/209/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 грудня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

його представника - ОСОБА_3,

представника Южноукраїнської міської ради - Чебан Я.С.,

представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційними скаргами Южноукраїнської міської ради та ОСОБА_5рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, ухваленого 09 годині 55 хвилин, 13 вересня 2018 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 18 вересня 2018 року, в приміщенні Южноукраїнського міського суду Миколаївської області,під головуванням судді Франчук О.Д., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Южноукраїнського міського голови, Комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» про зобов'язання Южноукраїнського міського голову укласти контракт про призначення на посаду головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня», поновлення на посаді головного лікаря КЗ "Южноукраїнська міська лікарня", скасування розпорядження про дисциплінарне стягнення, скасування розпорядження про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

у с т а н о в и л а :

13 червня 2018 року ОСОБА_2 пред'явив до Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, Комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» вищезазначений позов та просив: скасувати розпорядження про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, та розпорядження про звільнення з посади; поновити його на посаді головного лікаря КЗ "Южноукраїнська міська лікарня", стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду.

Позов обґрунтовував наступним.

22 лютого 2017 року в названому медичному закладі проводився конкурс на заміщення вакантної посади головного лікаря КЗ «ЮМЛ», переможцем якого, відповідно до рішення конкурсної комісії, визнаного його - ОСОБА_2

Проте, через необхідність підвищення кваліфікації за спеціальністю «Організація і управління охороною здоров'я» контракт з ним укладено не було.

Розпорядженням Южноукраїнського міського голови ОСОБА_5 № 47-р від 01 березня 2017 року позивач було призначено тимчасово виконуючим обов'язки головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня», з подальшим укладенням контракту.

Наказом КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» № 4-К від 03 березня 2017 року, позивачу надано дозвіл на посаду за сумісництвом лікаря-стоматолога.

Проте, вже 16 березня 2018 року Южноукраїнським міським головою ОСОБА_5 було винесено розпорядження № 33-р, яким, йому оголошено догану, з невиплатою премії за підсумками роботи в березні, підставою чого зазначено неподання ним на затвердження уповноваженого органу управління змін до штатного розпису закладу, щодо введення посади на виконання рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 06 лютого 2018 року про поновлення на роботі ОСОБА_7

А вже наступним розпорядженням того ж міського голови № 35-р від 19 березня 2018 року його було звільнено з посади тимчасово виконуючого обов'язки головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня», підставою чого було описане вище порушення закону та інші, мовою оригіналу, численні випадки невиконання посадових обов'язків, передбачених статутом та посадовою інструкцією т.в.о. головного лікаря КЗ «ЮМЛ».

Посилаючись на те, що обидва розпорядження було винесено з порушенням вимог закону і не містять жодного посилання на норми КЗпП України, просив позов задовольнити.

У подальшому, ОСОБА_2 декілька разів уточнював позовні вимоги й кінцево просив: скасувати обидва оскаржені розпорядження, зобов'язати Южноукраїнського міського голову укласти з ним контракт та поновити на посаді головного лікаря КЗ «ЮМЛ», у зв'язку з чим стягнути з КЗ "Южноукраїнська міська лікарня" середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 37 696 гривень 62 копійки та моральну шкоду у сумі 5 000,00 грн., спричинену його незаконним звільненням.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 вересня 2018 року позов задоволено.

Ухвалено:

-зобов'язати Южноукраїнського міського голову укласти контракт про призначення ОСОБА_2 з 01 квітня 2017 року на посаду головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня»;

-поновити ОСОБА_2 на посаді головного лікаря КЗ "Южноукраїнська міська лікарня" з 20 березня 2018 року;

-визнати незаконним та скасувати розпорядження Южноукраїнського міського голови № 33-р від 16 березня 2018 року, № 35-р від19.03.2018 року;

-стягнуто з Южноукраїнського міського голови ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5000 гривень., судовий збір 704 гривні 80 копійок та витрати позивача на правову допомогу в сумі 1000 гривень.

-стягнуто з КЗ "Южноукраїнська міська лікарня" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 45 803 гривні 34 копійки.

Ухвалою того ж суду від 18 вересня 2018 року, виправлено арифметичну помилку, допущену судом у вступній та резолютивній частині рішенні.

Не погодившись з зазначеним рішенням, Южноукраїнська міська рада та ОСОБА_5, подали апеляційні скарги, в яких просили скасувати рішення і ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Скаргу обґрунтовували невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та нормам чинного цивільного законодавства.

Обидві апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, оскільки суд не у повній мірі дослідив усі обставини справи, необхідні для правильного вирішенняпозову, внаслідок чого дійшов помилкового висновку та ухвалив необґрунтоване та незаконне рішення.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, суд І інстанції виходив з того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачами трудового законодавства, зокрема, що позивач на законних підставах обіймав посаду головного лікаря, а його з порушенням звільнили, завдавши моральних страждань.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду не погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає не вірними, не обґрунтованими й не законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України).

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Так, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч. 1 ст. 21 КЗпП України).

Згідно з ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Трудовий договір може бути розірваний як за ініціативою працівника, так і за ініціативою власника або уповноваженого ним органу.

При цьому, відповідно до п.п. 1, 22 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів» діяльність судів по розгляду справ названої категорії повинна спрямовуватися як на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, так і на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Таким чином, з системнологічного, буквального тлумачення виписаних вище норм випливає висновок про те, що право на працю є одним із найважливіших для фізичної особи прав, яке підлягає беззастережному захисту у разі найменшого його порушення роботодавцем, в тому числі, і у разі незаконного звільнення.

Проте, це право повинно бути отримано працівником відповідно до норм чинного трудового законодавства за оформленим в установленому порядку трудовим договором.

До відносин, що витікають з тимчасового виконання трудових обов'язків, які ґрунтуються на особистих, довірительних відносинах роботодавця та працівника, тимчасово виконуючого обов'язок керівника юридичної особи, існують певні обмеження, зокрема щодо підстав та порядку припинення такої співпраці.

Будучи впевненим у моральних та ділових якостях, особи, яка вже працює у роботодавця за трудовим договором, та маючи проблеми з виконанням певного обсягу роботи за іншою посадою, на якій немає постійного працівника, той може призначити тимчасово виконуючу особу за посадою, залишаючи, при цьому і роботу за трудовим договором що вже існував на той час, зберігаючи повністю усі трудові гарантії, і поклавши на працівника додатковий обов'язок.

Законодавчо, правила покладення тимчасового обов'язку, його тривалість підстави та правила припинення не визначеного, а тому визначення названих характеристик лежить на роботодавцеві, а тому отримання інформації, яка по іншому висвітлює моральні або професійні якості такого працівника, може бути підставою для припинення тимчасових трудових відносин і дотримуватися правил, передбачених для трудових відносин, які ґрунтуються на трудовому договорі, укладеному відповідно до положень ст. ст. 21, 23 КЗпП України - необхідності немає.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме, оскаржених розпоряджень міського голови та Статутів КЗ «ЮМЛ», на час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_5 був Южноукраїнським міським головою, та мав право призначати головного лікаря, укладати та припиняти з ним трудовий контракт.

Він цим правом скористався не у повній мірі, і призначив позивача лише тимчасово виконуючим обов'язки головного лікаря, а потім, без належних правових підстав оголосив тому догану та звільнив з тимчасово займаної посади.

При цьому, ОСОБА_5 не врахував, що позивач здійснив усі залежні від нього дії, пов'язані з поновленням ОСОБА_7 на попередній посаді, а саме, видав відповідний наказ про поновлення та зобов'язав свого заступника з економічних питань внести до штатного розпису цю посаду, що та і зробила у термін, передбачений статутом (а.с. - 30, 33).

За такого, в уповноваженої особи не було законних підстав для оголошення позивачеві догани, а тому, наказ про таке - № 33-р від 16 березня 2018 року підлягав скасуванню, що вірно констатував і місцевий суд у своєму рішенні.

Підстав для скасування рішення суду 1 інстанції в цій частині немає і в ній його слід залишити без змін.

Такої ж долі слідує і наказ № 35-р, оскільки підстави, які слугували його винесенню, визнані протиправними і попередньо скасовані. Інших законних підстав, які б давали право ОСОБА_5 для звільнення позивача з тимчасової посади, ні в самому наказі, ні в матеріалах справи - немає. А тому міський суд вірно його скасував.

В той же час, на дату ухвалення судом рішення, ОСОБА_5 вже не обіймав посаду Южноукраїнського міського голови, тобто вже не був посадовою особою Южноукраїнської міської ради, а тому до нього особисто, як фізичної особи, не могли бути заявлені бажані позивачем вимоги і у їх задоволені слід було відмовити.

Оскільки міський суд був іншої думки і вчинив протилежне, то рішення у названій частині слід скасувати та прийняти постанову апеляційного суду, якою відмовити у вимогах до ОСОБА_5, як неналежного відповідача.

Скасуванню, з прийняттям постанови, підлягає рішення суду і в частині вирішення вимог позивача про покладення на Южноукраїнського міського голову обов'язку з укладення трудового контракту, поновлення того на посаді головного лікаря КЗ "Южноукраїнська міська лікарня", стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, оскільки ОСОБА_2 ніколи названої посади не обіймав, що і сам підтвердив у судовому засіданні апеляційної інстанції.

Суд же має право поновити особу лише на попередньому місці його роботи. Поновлювати працівника на посаді, яку той не обіймав, тим більше зобов'язувати роботодавця, або уповноважену ним особу, укладати з працівником трудовий контракт, не є компетенцією судів.

Тому в цій частині вимог слід відмовити, як належить відмовити і у вимогах про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за моральну шкоду, оскільки ці вимоги частково є похідними від попередніх вимог, а тому наслідують їх долю.

Крім того, компенсація за моральну шкоду, завдану прийняттям двох скасованих вище розпоряджень - про догану та звільнення, не може бути стягнуто з Южноукраїнської міської ради, оскільки з ініціативи позивача суд замінив названий орган на Южноукраїнського міського голову (а.с. - 84).

Згідно з гл. 8 ЦПК України, вирішуючи справу, суду необхідно провести розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 7 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи, що колегія суддів погодилась з доводами апеляційної скарги, щодо відсутності підстав для поновлення позивача на роботі та відшкодування моральної шкоди, а позивач за законом звільнений від сплати судового збору, то понесені витрати слід віднести на рахунок держави.

Керуючись п. 2 ч.1 ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України апеляційний суд, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги Южноукраїнської міської ради та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаєвської області 13 вересня 2018 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 18 вересня 2018 року, в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» про покладення обов'язку з укладення трудового контракту, поновлення на посаді головного лікаря, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за моральну шкоду та розподілу судових витрат скасувати, і в цій частині прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_2 у задоволені названих вимог за їх безпідставністю.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І.Галущенко

Т.В. Серебрякова

________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 21 грудня 2018 року.