Справа № 303/33/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 травня 2018 року м. Ужгород

апеляційний суд Закарпатської області у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Куштана Б.П.

з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду, ухваленого 29 травня 2017 року головуючою суддею Куропятник О.М. у справі за позовом ОСОБА_2, фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», третя особа - Реєстраційна служба Мукачівського міськрайонного управління юстиції про визнання нікчемними договорів іпотеки та заборон відчуження іпотечного майна, -

встановила:

У січні 2016 року ОСОБА_2, та фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулись у суд з позовом про визнання недійсними договорів іпотеки. Але, 19.10.2016 року позивачі змінили підставу визнання недійсними іпотечних договорів. Проте, уже 19.05.2017 року позивачі змінили предмет позову, та остаточно просили визнати нікчемними іпотечні договори та заборони відчуження іпотечного майна.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 травня 2017 року, змінені позовні вимоги задоволено частково. Визнано нікчемними іпотечні договори від 27 грудня 2007 року зареєстрованого в реєстрі під № 57 та від 11 лютого 2008 року зареєстрованого в реєстрі під № 829, та у задоволенні решти позовних вимог, відмовлено. Також відмовлено у клопотанні про накладення арешту в порядку вимог ст. 10571 ЦК України. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Заперечуючи законність та обґрунтованість рішення суду Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі по тексту - ПАТ «Промінвестбанк») оскаржило таке в апеляційному порядку, в зв'язку з чим просить таке скасувати та ухвалити в справі нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд дійшов помилкового висновку про нікчемність договорів іпотеки. Вважає, протиправним відмову суду в накладенні арешту згідно ст.1057-1 ЦК України. Також посилається на пропуску позивачами строків позовної давності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 26 грудня 2007 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_2, що виступає майновим поручителем по зобов'язаннях суб'єкта підприємницької діяльності, фізичної особи підприємця ОСОБА_3, укладено іпотечний договір. Цей договір забезпечував вимоги Іпотекодержателя, що випливають із Кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 2391 від 26.12.2007 року, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем (боржником) - приватним підприємцем ОСОБА_3, за умовами якого останній зобов'язаний повернути Іпотекодержателю до 13.11.2012 року кредит у розмірі 3100000,00 доларів США, проценти за користування ним в розмірі 10 % річних, сплатити неустойку (пеню, штрафи), а також відшкодувати збитки, понесені ним внаслідок невиконання Іпотекодавцем умов Кредитного договору в розмірі та у порядку, передбачених Кредитним договором. Предметом іпотеки є комплекс, загальною площею 4553,9 кв.м., який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 а також, земельна ділянка під № 1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 9,3064 га для комерційного використання (обслуговування майнового комплексу), які належать ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с.4-5).

11 лютого 2008 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_2, який діяв від імені фізичної особи ОСОБА_3 укладено іпотечний договір. Цей договір забезпечував вимоги Іпотекодержателя, що випливають з Кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 2391 від 26.12.2007 року, укладеного між Іпотекодержателем та іпотекодавцем (боржником) - приватним підприємцем ОСОБА_3 за умовами якого останній зобов'язаний повернути Іпотекодержателю до 13.11.2012 року кредит у розмірі 3100000,00 доларів США, проценти за користування ним в розмірі 10 % річних, сплатити неустойку (пеню, штрафи), а також, відшкодувати збитки, понесені ним внаслідок невиконання Іпотекодавцем умов Кредитного договору в розмірі та у порядку, передбачених Кредитним договором. Предметом іпотеки є нерухоме майно: домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_2 земельна ділянка, яка знаходиться в АДРЕСА_2 загальною площею 0,06 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку; домоволодіння незавершене будівництвом готовністю 90 % за адресою АДРЕСА_3 земельна ділянка, яка знаходиться в АДРЕСА_3, загальною площею 0,06 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку; земельна ділянка, яка знаходиться в АДРЕСА_4 загальною площею 0,06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, які належать ОСОБА_3 на праві приватної власності (а.с.6-8).

Постановою Київського апеляційного господарського суду м. Києва від 22.06.2016 № 910/17687/15, яка набрала законної сили і залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 04.10.2016 року, позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ПАТ «Промінвестбанк» про визнання договорів нікчемними - задоволено у повному обсязі. Постановлено: визнати нікчемними договір банківського рахунку №883 від 13.12.2007 року, кредитний договір про відкриття кредитної лінії №2391 від 26.12.2007 року, договір про внесення змін №1 до кредитного договору №2391 від 26.12.2007 року та договір про внесення змін №2 до кредитного договору №2391 від 26.12.2007 року, укладені між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово інвестиційний банк" з моменту укладення.

Задовольняючи частково позов та визнаючи нікчемними договори іпотеки суд першої інстанції послався на приписи ч. 2 ст. 548 ЦК України.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів зважаючи на наступні мотиви.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частина 2 ст. 548 ЦК України передбачає, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тобто, вказаною нормою прямо встановлена недійсність договору іпотеки внаслідок недійсності (нікчемності) кредитного договору, в забезпечення кого укладено такий договір іпотеки.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно прославшись на ч. 2 ст. 548 ЦК України визнав нікчемними договори іпотеки. Доводи апеляційної скарги щодо помилковості застування судом вказаної норми є безпідставними та підлягають відхиленню.

З приводу посилання апелянта на неправомірність відхилення клопотання про накладення арешту згідно ст. 1057-1 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною 5 статті 1057-1 ЦК України, визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Такий арешт підлягає зняттю після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором, а у разі визнання кредитного договору недійсним - після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти у розмірі, визначеному судом відповідно до частини першої цієї статті.

Частина п'ята статті 1057-1 ЦК України, яка набрала чинності з 4 листопада 2012 року, застосовується у тому випадку, коли суд визнає недійсним договір застави. Ця норма носить імперативний характер та зобов'язує суд при вирішенні питання про недійсність договору застави у випадку звернення кредитодавця із заявою накласти арешт на майно, яке було предметом застави.

Частина перша статті 58 Конституції України закріплює загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення і в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі, тільки у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Отже, норми Закону № 5405-VI від 2 жовтня 2012 року, якими ЦК України доповнено статтею 1057-1, набрали чинності 4 листопада 2012року, тобто після укладення спірних іпотечних договорів, які було укладено 26 грудня 2007року та 11 лютого 2008 року, то дана обставина виключає можливість застосування зазначеної норми до спірних правовідносин, і крім того, така не пом′якшує юридичної відповідальності позивачів.

Подібного висновку дійшов ВСУ у своїй Постанові №6-2705цс16 від 22.02.2017 р., яка є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином. доводи апеляційної скарги стосовно необхідності застосування приписів ст. 1057-1 ЦК України, суперечать вказаному правовому висновку ВСУ, у зв'язку з чим підлягають відхиленню.

Стосовно посилання апелянта на пропуск строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальний трирічний строк позовної давності.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно роз'яснень викладених в п. 28 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В даному випадку, враховуючи підстави пред'явленого позову, перебіг позовної давності для позивачів розпочався із того моменту, коли виникли обставини з якими пов'язане таке звернення до суду, тобто з моменту набрання законної сили судовим рішенням про визнання нікчемним кредитного договору, а відтак, позовна давність позивачами не пропущена. До моменту визнання нікчемним кредитного договору, у позивачів не було жодних правових підстав для звернення до суду із позовом про визнання недійсними (нікчемними) договорів іпотеки на підставі приписів ч. 2 ст. 548 ЦК України.

Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України, є підставою для залишення такої без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 травня 2017 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 17 травня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді