Провадження № 22-ц/801/272/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 рокуСправа № 127/17668/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів: Шемети Т. М., Сала Т.Б.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Ганчуком Павлом Ярославовичем, на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, постановлену під головуванням судді Дернової В. В. 08 жовтня 2018 року у місті Вінниці (дата складання повного тексту ухвали відповідає даті її постановлення),

встановив:

17 липня 2018 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про встановлення юридичного факту його поранення при виконанні обов`язків військової служби 17 лютого 2015 року у м. Дебальцеве Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, зазначивши заінтересованими особами Міністерство соціальної політики України та Російську Федерацію.

Заява мотивована тим, що 19 червня 2014 року на підставі Указу Президента України від 06 травня 2014 року № 454/2014 «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_1 був призваний на військову службу у Збройні Сили України. З 05 вересня 2014 року по 24 грудня 2014 року і 26 січня 2015 року по 19 лютого 2015 року брав безпосередню участь у бойових діях на території Донецької та Луганської областей. 17 лютого 2015 року виконуючи бойове завдання у м. Дебальцеве Донецької області потрапив під мінометний обстріл, внаслідок чого отримав мінно-вибухову травму: закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку. Військово-лікарською комісією Центрального регіону 23 березня 2015 року встановлено, що отримана ОСОБА_1 травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, 16 листопада 2016 року йому встановлено третю групу інвалідності.

Вважав, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий російською Федерацією, отримав бойову травму.

Ухвалою Вінницького міського суду від 19 липня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

05 вересня 2018 року постановою Апеляційного суду Вінницької області ухвала Вінницького міського суду від 19 липня 2018 року була скасована, а справа була направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду.

19 вересня 2018 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху, зокрема для конкретизації факту, який потрібно встановити, та мети його встановлення (пункт 1 частини першої статті 318 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України)).

02 жовтня 2018 року на виконання вимог цієї ухвали ОСОБА_1 подав заяву, у якій вказав, що встановлення факту його поранення при виконанні обов`язків військової служби 17 лютого 2015 року у м. Дебальцеве Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України йому потрібно для набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту (про що вже було зазначено у заяві, поданій 17 липня 2018 року).

08 жовтня 2018 року Вінницький міський суд постановив ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі.

Ухвала суду мотивована тим, що з урахуванням роз`яснень, які містяться у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатись судами, зокрема заяви про встановлення фактів одержання поранень і контузій при виконанні обовязків військової служби.
В апеляційній скарзі, поданій 05 листопада 2018 року до Апеляційного суду Вінницької області, представник ОСОБА_1 адвокат Ганчук П. Я., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2018 року скасувати, а матеріали заяви направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, всупереч вимоги частини четвертої статті 263 ЦПК України проігнорував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, не звернув належної уваги на висновки Апеляційного суду Вінницької області, викладені в постанові від 05 вересня 2018 року, якою скасовано ухвалу Вінницького міського суду від 19 липня 2018 року про відмову у відкритті провадження у цій самій справі.

Відзив на апеляційну скаргу до Вінницького апеляційного суду не надходив.

Пунктом 8 частини першої Розділу ХІІІ Цивільного процесуального Кодексу України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.
Відповідно до пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.
Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Вінницької області та утворено Вінницький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у місті Вінниці.
У відповідності до частини шостої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на відповідній території відповідної адміністративно територіальної одиниці (відповідних адміністративно територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
Відповідно до положень статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів, що відбулися 09 листопада 2018 року, днем початку роботи Вінницького апеляційного суду визначено 12 листопада 2018 року. Відповідне повідомлення голови новоутвореного суду опубліковано у газеті «Голос України» № 213 (6968) від 10 листопада 2018 року.
Згідно з пунктом 3 частини першої, частиною п`ятою статті 31 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України), у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.
Таким чином справа підлягає апеляційному розгляду Вінницьким апеляційним судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на ту ж територію, що й юрисдикція Апеляційного суду Вінницької області.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.
ОСОБА_1 звернувся до суду у порядку окремого провадження з метою встановлення факту, що має юридичне значення у порядку, передбаченому статтею 315 ЦПК України. Метою встановлення такого факту є визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто отримати статус жертви міжнародного збройного конфлікту та з подальшим отримання допомоги від гуманітарних організацій.
Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.
Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих.
Приписами статті 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.
Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.
Вказані норми передбачають, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить заявник, а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Крім того, обґрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що поранення при виконанні військової служби 17 лютого 2015 року в м. Дебальцеве Донецької області він отримав внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України заявник акцентував увагу суду на відсутність іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням ним пораненням та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено.
Натомість суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження з тих підстав, що факт, який просив встановити заявник, не підлягає встановленню у порядку окремого провадження у своїй ухвалі не вказав у який встановлений законом спосіб цей факт може бути встановленим.
Статтею 6 Європейської конвенції з прав людини встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
З огляду на наведене, апеляційний суд убачає, що суд першої інстанції зазначених вимог не врахував, належним чином не з`ясував суть вимог заявника, зокрема для встановлення якого юридичного факту він звернувся до суду, факту поранення чи факту збройної агресії Російської Федерації, внаслідок якої він отримав поранення.
Крім того, відмовляючи у відкритті провадження у справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України, суд першої інстанції, всупереч приписам частини п`ятої цієї статті, не роз`яснив заявнику до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381 384 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Ганчуком Павлом Ярославовичем задовольнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2018 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Повне судове рішення складено 20 грудня 2018 року )

Головуючий О. С. Панасюк
Судді: Т. М. Шемета
Т. Б. Сало