Провадження №22-ц/812/123/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 листопада 2018 року м. Миколаїв

справа № 489/1117/17

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Коломієць В.В.

суддів : Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Тревел Профешнл Груп», ОСОБА_5, треті особи: Головне управління Держпродспоживслужби у Миколаївській області, Приватне акціонерне товариство «Туристична компанія «Айті-Тур», про визнання правочину недійсним, стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2018 року під головуванням судді Рум'янцевої Н.О. у приміщенні цього суду, повний текст якого складений 10 серпня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся з даним позовом про визнання правочину недійсним.

Позивач зазначав, що в листопаді 2016 року ОСОБА_2, яка на той час була його дружиною, у туристичному агенстві «Хеппі тур» було укладено правочин на туристичне обслуговування щодо придбання туристичного туру в Єгипет, Шарм-Ель-Шейх з 10.12.2016 р. по 17.12.2016 р. на трьох осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 На підтвердження укладення договору турагент - ФОП ОСОБА_3 - видав тільки ваучер TPG № EG10126031.

Посилаючись на те що, цей договір виходить за межі дрібного побутового, та укладено відповідачем ОСОБА_2 без його згоди, за кошти сім'ї, які він вручив напередодні для діагностики та лікування доньки - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та лікування батька відповідача - ОСОБА_8, крім того не відповідає вимогам Закону України «Про туризм» та Інструкції про порядок оформлення ваучера на надання туристичних послуг та його використання, позивач просив визнати недійсним вищевказаний правочин на туристичне обслуговування із застосуванням наслідків недійсності правочину.

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, посилаючись на те що, оскільки ОСОБА_2 витратила передані їй на лікування доньки кошти не на цілі, на які вони призначалися, та в процесі розгляду цієї справи між ним та ОСОБА_2 було розірвано шлюб, отже, кошти були витрачені не в інтересах сім'ї, посилаючись на ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 20320 грн. 00 коп., які згідно квитанції до прибуткового ордеру № 01 від 23.11.2016 року були сплачені ОСОБА_2 за договір про надання туристичних послуг.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове - про задоволення позову. Апелянт вказував, що ОСОБА_2 не спростований той факт, що сплачені нею 20320 грн. за договором про надання туристичних послуг були об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, проте, суд не врахував, що цей договір виходить за межі дрібного побутового договору, а тому відповідно до вимог ст. 65 СК України була необхідна письмова згода другого з подружжя, яку він не надавав. На думку ОСОБА_1, невірним є висновок суду про відповідність оспорюваного правочину вимогам законодавства, оскільки належними та допустимими доказами це не підтверджено. Також апелянт зазначав, що відмовляючи у задоволенні позову, суд не розглянув по суті та не дав оцінки доводам позову про те, що спірний правочин суперечить вимогам ч.ч. 1, 2 ст. 65 СК України, не врахував правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_9 - у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на її необґрунтованість, просила залишити скаргу без задоволення.

Відповідач ТОВ «Тревел Профешнл Груп» у відзиві на апеляційну скаргу також просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, вказуючи на недоведеність позову ОСОБА_1

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 11 вересня 2018 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 11 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

На виконання Указів Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення нових апеляційних судів в апеляційних округах» та від 28 вересня 2018 року «Про переведення суддів», ліквідовано Апеляційний суд Миколаївської області та утворено новий Миколаївський апеляційний суд. Суддів Апеляційного суду Миколаївської області переведено на роботу на посади суддів Миколаївського апеляційного суду.

03 жовтня 2018 року розпочав роботу Миколаївський апеляційний суд.

У зв'язку із ліквідацією Апеляційного суду Миколаївської області дана справа передана до новоствореного Миколаївського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 16 жовтня 2018 року визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач - Коломієць В.В., судді: Данилова О.О., Шаманська Н.О.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції належним чином сповіщені сторони та треті особи не з'явились.

Від позивача ОСОБА_1, надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та підтримку доводів і вимог апеляційної скарги.

Інші учасники справи про причину неявки до суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 25 липня 2014 року перебували у шлюбі, який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.05.2017 року розірвано, мають доньку - ОСОБА_11, 05.06.2014р. народження, яка проживає разом із матір'ю.

ОСОБА_2 також має неповнолітню дитину від попереднього шлюбу - ОСОБА_6, 13.08.2004р.народження.

23 листопада 2016 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (Турагент), який діяв від імені та за дорученням ТОВ «Тревел Профешнл груп» на підставі Агентського договору 13Нс-30 з ПрАТ ТК «АйТі-тур», та ОСОБА_2 було укладено договір про надання туристичних послуг № . Відповідно до умов цього договору Турагент зобов'язується надати тур на трьох осіб до Арабської Республіки Єгипет (Шарм-Ель-Шейх) з 10.12.2016 року по 17.12.2016 року, який включає в себе: бронювання авіаквитків на літак, що слідує за маршрутом Одеса - Шарм-Ель-Шейх - Одеса; розміщення в готелі Albatros Aqua Blue &aка; Park 4* на весь період перебування; груповий трансфер за маршрутом; екскурсійна програма; медичне страхування туристів та страхуванні від нещасних випадків, а ОСОБА_2 зобов'язалась оплатити вартість туру в розмірі 20320грн.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 01 від 23.11.2016 року вказана сума ОСОБА_2 була сплачена.

ТОВ «Тревел Профешнл груп» свої обов'язки за договором також належним чином виконало у повному обсязі: в обумовлені строки був заброньований та оплачений тур до Арабської Республіки Єгипет для туристів ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в період з 10.12.2016 р. по 17.12.2016 р., з проживанням в готелі Albatros Aqua Blue &a B;a я; Park 4* на весь період перебування, бронюванням авіаквитків на літак, та медичним страхуванням туристів в ПрАТ «Європейське туристичне страхування.

ОСОБА_2, її син ОСОБА_6 та брат відповідачки - ОСОБА_5 - скористались наданими ним туристичними послугами. Будь-яких претензій сторони оспорюваного позивачем договору не мають.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір про надання туристичних послуг укладений відповідно до вимог законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним, що унеможливлює задоволення позовних вимог про стягнення коштів. При цьому суд не навів мотиви, з яких він вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що спірний договір суперечить вимогам ч.ч. 1, 2 ст. 65 СК України, та помилково вважав позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20320грн. похідними від вимог про визнання недійсним договору про надання туристичних послуг.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Отже, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо невідповідності змісту оскаржуваного рішення вищевикладеним вимогам процесуального закону в зв'язку з ненаданням оцінки аргументам позивача про те, що спірний правочин суперечить вимогам ч.ч. 1, 2 ст. 65 СК України.

Разом із тим, колегія суддів дійшла висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на нижчевикладене.

За змістом ст.ст. 55, 124 Конституції України, ч. 1ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України (аналогічну норму містила ч. 1 ст. 3 ЦПК України в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частині 2 статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Як вбачається з прибуткового касового ордеру № 01 від 23.11.2016 року про оплату ОСОБА_2 20320грн. за договором про надання туристичних послуг, зазначені кошти були сплачені ФОП ОСОБА_3 в період шлюбу ОСОБА_2.

Відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За нормами ч.ч. 1, 2 статтею 65 СК України, на порушення яких посилається ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним договору на туристичне обслуговування, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

При чому, частиною 3 зазначеної правової норми встановлено, що надання такої згоди у письмовій формі потребує тільки укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку Верховний Суд у постанові від 8 травня 2018 року у справі № 304/1423/15-ц дійшов висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у справі від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17.

Між тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ФОП ОСОБА_3, який діяв від імені та за дорученням ТОВ «Тревел Профешнл груп» на підставі Агентського договору з ПрАТ ТК «АйТі-тур», та ОСОБА_2 діяли недобросовісно.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного оказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності відповідно до приписів статті 89 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позивачем вимог про визнання недійсним договору про надання туристичних послуг із застосуванням наслідків недійсності правочину, а тому у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити.

Посилання апеляційної скарги на неврахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на нижчевикладене.

Так, у зазначеній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна (аналогічні правові висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду від 8 травня 2018 року у справі № 304/1423/15-ц, постанові Верховного Суду від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16).

Разом із тим, таких позовних вимог ОСОБА_1 не було заявлено, оскільки підставою вимог про стягнення з ОСОБА_2 на його користь 20320 грн. позивачем зазначена ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України. Так, обґрунтовуючи вказані вимоги, позивач вказував, що оскільки спірні кошти були передані ним ОСОБА_2 на лікування їх доньки, а відповідачка витратила ці кошти не на цілі, на які вони призначалися, та в процесі розгляду цієї справи між ним та ОСОБА_2 було розірвано шлюб, отже, кошти були витрачені не в інтересах сім'ї, то, на думку ОСОБА_1, у ОСОБА_2 відпали правові підстави для володіння зазначеними коштами (том 1 а.с. 216-218).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту, тобто такого, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту - стягнення з ОСОБА_2 коштів на підставі ст. 1212 ЦК України - не відповідає змісту порушеного права одного із подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи(потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За приписами статей 180, 185 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). При цьому закон не пов'язує існування такого обов'язку батьків із перебуванням їх у шлюбі.

З огляду на викладене, доводи позивача про те, що розірвання шлюбу є підставою для виникнення у ОСОБА_2 обов'язку з повернення переданих на лікування дитини коштів відповідно до ст.1212 ЦК - пов'язані із помилковим тлумаченням законодавства, а тому є необґрунтованими.

До того ж, позивачем не надано доказів на підтвердження факту передачі таких коштів відповідачці та того, що вони є його особистою приватною власністю.

За такого, враховуючи підстави заявлених позивачем вимог про стягнення з ОСОБА_2 коштів, колегія суддів вважає, що слід відмовити у їх задоволенні за недоведеністю.

Враховуючи, що оскаржуване рішення суду за своїм змістом не відповідає вимогам ст.ст. 263, 265 ЦПК України, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України воно не може бути залишено без змін та підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Тревел Профешнл Груп», ОСОБА_5, треті особи: Головне управління Держпродспоживслужби у Миколаївській області, Приватне акціонерне товариство «Туристична компанія «Айті-Тур», про визнання правочину недійсним, стягнення грошових коштів - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 20 листопада 2018 року