ПОСТАНОВА

Іменем України

14 листопада 2018 року м. Кропивницький

справа № 404/775/18

провадження № 22-ц/4809/136/18

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Суровицької Л. В.,

суддів Авраменко Т.М., Черненка В. В.

секретар Бодопрост М. М.

учасники справи :

позивач -ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

представник за довіреністю - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 липня 2018 року у складі судді Павелко І.Л. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на валютні цінності,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання дійсним договору дарування валютних цінностей та визнання права власності на грошові кошти, отримані на підставі договору дарування валютних цінностей.

Зазначав, що 13 лютого 2009 року його батько - ОСОБА_5 подарував а він отримав в якості подарунку валютні цінності на загальну суму 150 000,0 доларів США., що за даними Національного банку України еквівалентно 1 155 000,0 грн.. Іноземну валюту,яка стала предметом договору дарування, його батько придбавав в установленому законом порядку, що підтверджується довідкою. Договір дарування укладено між ним та батьком у письмовій формі, а на підтвердження факту передачі-отримання грошових коштів ним складена розписка. Він неодноразово звертався до батька щодо нотаріального посвідчення договору дарування, проте батько відмовлявся, пояснюючи недоцільністю таких дій, вважав достатнім письмовий договір. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер, у зв?язку з чим вичерпана можливість нотаріального посвідчення договору дарування валютних цінностей від 13 лютого 2009 року. Після смерті батька між ним та відповідачами склалась конфліктна ситуація, оскільки вони не визнають його право власності на подаровані валютні цінності та вимагають розподілу коштів між всіма членами родини.

У зв?язку з тим, що відбулося повне виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, просив суд визнати дійсним договір дарування від 13 лютого 2009 року, укладений між ним та ОСОБА_5 на загальну суму 150 000,0 доларів США та визнати за ним право власності на ці грошові кошти (а.с.3-6).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував рішення тим, що небажання дарувальника здійснити нотаріальне посвідчення правочину не є підставою для визнання договору дарування дійсним. Відповідачам було відомо про спірний договір, проте вони ніяких вимог до позивача не пред?являють, що свідчить про відсутність спору між сторонами (а.с.74-77).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Суд не врахував, що ОСОБА_2 визнала позов, про що зазначила у відзиві на позов. ОСОБА_4 підтвердила в судовому засіданні, що не визнає право власності позивача на валютні цінності, що свідчить про наявність спору. Суд не прийняв заяву ОСОБА_2 про визнання позову, проте не постановлено ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, що є порушенням норм процесуального права. Висновок суду про відсутність підстав для застосування ч.2 ст.220 ЦК України є безпідставним, сторони стверджували про ухилення дарувальника від нотаріального посвідчення договору. Суд дійшов хибних висновків щодо обсягу прав та обов?язків дарувальника та обдарованого (а.с.97-105).

Відзиви на апеляційну скаргу відповідачі не подали.

Апеляційне провадження у справі було відкрито Апеляційним судом Кіровоградської області 13 серпня 2018 року (а.с.106), розгляд справи призначено на 10 жовтня 2018 (а.с.113).

У зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду Кіровоградської області справу передано до утвореного Кропивницького апеляційного суду, 08 жовтня 2018 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи визначено суддю-доповідача та склад колегії суддів для розгляду справи (а.с.121, 122).

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 09 жовтня 2018 року розгляд справи призначено на 10 жовтня 2018 року (а.с.123124).

В судове засідання 10 жовтня 2018 року позивач та відповідачі, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не прибули. 09 жовтня 2018 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 надали письмові заяви-клопотання про проведення судового засідання без їх участі, зазначили в заяві, що визнають позовні вимоги та доводи апеляційної скарги позивача (а.с.125,126).

Від позивача 10 жовтня 2018 року надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи, в якому він зазначив, що він є народним депутатом України та 10 жовтня 2018 року буде перебувати в м.Києві на своєму робочому місці в комітеті Верховної Ради України, а тому не може прийняти участь у розгляді справи (а.с.127).

За клопотанням позивача розгляд справи відкладено на 01 листопада 2018 року на 10 годин 30 хв., про що сторони були повідомлені рекомендованими повідомленнями під розписку (а.с.135-137).

11 жовтня 2018 року позивач подав письмове клопотання про продовження строку розгляду апеляційної скарги (а.с. 134).

В судове засідання апеляційної інстанції 01 листопада 2018 року учасники справи, які належним чином під розписку були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи , повторно не прибули.

Від позивача надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв?язку з його хворобою та неможливістю укласти угоду з адвокатом. При визначенні дати наступного судового засідання просив врахувати його зайнятість на роботі та можливість прибути в суд в зазначені ним у заяві дні (а.с.140-141).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою апеляційного суду від 01 листопада 2018 року задоволено клопотання позивача, з урахування зазначених ним дат можливого особистого прибуття в судове засідання, відкладено розгляд справи на 14 листопада, відповідно до ч.2 ст.371 ЦПК України продовжено розгляд справи на п?ятнадцять днів (а.с.145).

За даними штрихкодового ідентифікатора 06 листопада 2018 року судова повістка не була вручена позивачу під час доставки з «інших причин» (а.с. 155 ).

Згідно штрихкодового ідентифікатора відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 отримали судові повістки особисто 02 листопада 2018 року (а.с.156,157).

Про наступне судове засідання , з урахуванням того, що строк розгляду справи, визначений ст.371 ЦПК України спливає, позивач, відповідач ОСОБА_4 та представник відповідача ОСОБА_2, які вказали свої засоби зв?язку, були повідомлені відповідно до ч.9 ст.128 ЦПК України та Порядку надсилання учасникам судового процесу текстів судових повісток у вигляді SMS - повідомлень , затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року, особисто 08 листопада 2018 року, що підтверджується довідками, сформованими в електронному вигляді (а.с.149 150,151). Також 09 листопада 2018 року позивач, відповідач ОСОБА_4 про судове засідання, призначене на 14 листопада 2018 року на 14 годин, були повідомлені телефонограмою, яка прийнята кожним з них особисто (а.с152,153).

За таких обставин, учасники справи, які належним чином були повідомлені судом про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання 14 листопада 2018 року не прибули, про причини неявки суд не повідомили, будь-яких клопотань суду не подали.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розглядові.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як на підстави позову позивач посилався на те, що можливість нотаріального посвідчення договору дарування валютних цінностей втрачена у зв?язку із смертю дарувальника, тому відповідно до ст.218 та 220 ЦК України просив визнати договір дарування дійсним та визнати право власності на подаровані валютні цінності.

На підтвердження підстав позову надав письмовий договір дарування грошових коштів від 13 лютого 2009 року, укладений між ОСОБА_5, як дарувальником та ОСОБА_1, як обдаровуваним, згідно якого дарунком є гроші у валюті США розмірі 150 000 доларів, право власності на які виникає з дня передачі дарунку від дарувальника обдаровуваному на підставі розписки; письмову розписку від 13 лютого 2009 року ОСОБА_1 про отримання від ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 150 000 доларів США в якості дарунку на день народження (а.с.50-51,8); копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9); довідку філії - Кіровоградське обласне управління ВАТ Державний ощадний банк України від 09 грудня 2005 року про те, ОСОБА_5 в період з 1 січня 2002 року по 15 грудня 2005 року придбав в установах Ощадбанку 157 340 доларів США (а.с.7).

Судом встановлено, що ОСОБА_2, як дружина, є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5 (а.с.14, 16,17), ОСОБА_4 є рідною сестрою позивача та донькою ОСОБА_5.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов?язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов?язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК).

Відповідно до п.1.3 договору дарування грошових коштів від 13 лютого 2009 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 предметом договору є валютні цінності у розмірі 150 000 (сто п?ятдесят тисяч) доларів США, який відповідно до курсу НБУ становить еквівалент до гривні України на час дарування у розмірі 1 155 000 грн. , і перевищує п?ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Для такого договору дарування валютних цінностей встановлена спеціальна вимога щодо форми правочину.

Згідно ч.4 ст.719 ЦК України договір дарування цінностей на суму, яка перевищує п?ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною першою статті 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ч.2 ст.220 ЦК України).

У п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз?яснено, що при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з?ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч.2 ст.220 ЦК України .

Судом встановлено і вказане підтверджується змістом позовної заяви, що за час свого життя дарувальник ОСОБА_5 не бажав нотаріального посвідчення договору дарування валютних цінностей. За час його життя позивачем не ставилось питання про визнання спірного договору дарування дійсним з підстав ухилення дарувальника від його нотаріального посвідчення, такий позов виник лише через п?ять років після смерті дарувальника.

Укладання договору дарування є правом, а не обов?язком дарувальника, тому безпідставним є посилання позивача на можливість визнання спірного договору дійсним з підстав ухилення дарувальника від нотаріального посвідчення договору.

Вказані обставини свідчать про те, що дарувальник не виявив за час свого життя вільного волевиявлення на укладення договору дарування валютних цінностей у формі, передбаченій ч.4 ст.719 ЦК України.

За таких обставин висновок суду про відсутність правових підстав для визнання спірного договору дійсним та для визнання на його підставі права власності на валютні цінності, є правильним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованих висновків суду про неможливість застосування у справі положень ч.2 ст.220 ЦК України є безпідставними, такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, ці доводи вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Висновок суду про те, що оскільки договір дарування від 13 лютого 2009 року містить умову про обов?язок обдаровуваного на отримані грошові кошти утримувати родину (в тому числі матір та сестру), а тому не є договором дарування, не ґрунтується на положеннях ст.725 ЦК України, яка передбачає , що договором дарування може бути, зокрема, встановлений обов?язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи. Дарувальник має право вимагати від обдаровуваного виконання покладеного на нього обов?язку на користь третьої особи, а в разі його смерті має право вимагати від обдаровуваного особа, на користь якої встановлений цей обов?язок.

Безпідставним є також висновок суду про пред?явлення позову до неналежних відповідачів, про відсутність спору між сторонами, оскільки відповідач ОСОБА_4 позов в частині визнання права власності за позивачем на валютні цінності не визнала, що свідчить про наявність спору.

Проте, такі висновки суду не впливають на відсутність правових підстав для визнання договору дійсним та визнання права власності на майно.

Наявність чи відсутність обов?язків обдаровуваного та прав третіх осіб не є предметом спору в даній справі , тому такі висновки суду не свідчать про порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, тому не є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову..

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції приписів ч.4 ст.206 ЦПК України.

Суд ухвалює рішення про задоволення позову у зв?язку з визнанням його відповідачем за наявності для цього законних підстав. Визнання відповідачем явно безпідставного позову не створює для суду обов?язку щодо його задоволення.

Пленумом Верховного Суду України у п.24 постанови № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» висловлена правова позиція, згідно з якою, ухвалення рішенні про задоволення позову у зв?язку з визнанням його відповідачем можливе у разі, якщо таке визнання є безумовним, не суперечить закону не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача).

Важливою умовою при цьому є те, що позов повинен бути визнаний відповідачем у повному обсязі, часткове визнання позову не є підставою для припинення судового розгляду. Якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами.

Як свідчать матеріали справи, в суді першої інстанції заяву про визнання позову повністю подала відповідач ОСОБА_2, мати позивача (а.с.35), відповідач ОСОБА_4, сестра позивача, надала заяву про часткове визнання позову, в якій визнала позовну вимогу щодо визнання дійсним договору дарування валютних цінностей, укладений між її батьком та позивачем, та не визнала вимогу про визнання права власності за позивачем на грошові кошти, отримані за спірним договором дарування (а.с.66-67).

Оскільки відсутнє безумовне визнання позову всіма відповідачами, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позову у зв?язку з визнанням відповідачами позовних вимог.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст.268, п.1 ч.1ст. 374, ст.375 ст. 381-383 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2018 року.

Головуюча суддя Л.В. Суровицька

Судді Т.М. Авраменко

В.В. Черненко