КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року м. Київ

Справа № 22-279 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Луценко О.М.

Унікальний №756/5148/17 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 березня 2018 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування,

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2017 року ПрАТ «СК «Українська страхова група» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування.

Просило стягнути з відповідача на свою користь суму страхового відшкодування в розмірі 16 592,43 грн. та судові витрати в розмірі 1 600,00 грн.

В обґрунтування позову посилалось на те, що 31 травня 2016 року в місті Києві на вулиці Маршала Тимошенка мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «ToyotaCamry» державний номерний знак НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_1, власником якого є ОСОБА_2 та «Acura MDX» державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3

Автомобіль «Toyota Camry» державний номерний знак НОМЕР_3 був застрахований позивачем на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів поліс АІ/7600033.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст..124 КпАП України.

02 червня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до позивача з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

16 листопада 2016 року позивачем було сплаченому ОСОБА_3 страхову суму в розмірі 16 592,43 грн.

Оскільки у визначені законом строки відповідач не повідомив страхову компанію про настання страхового випадку, позивач просив стягнути з останнього суму сплаченого потерпілій страхового відшкодування.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06 березня 2018 року позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Українська страхова група» витрати по сплаті страхового відшкодування в розмірі 16 592,43 грн. та судовий збір в розмірі 1 600,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, 06 червня 2018 року подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилався на те, що судом першої інстанції не було надано правової оцінки факту повідомлення апелянтом уповноваженої особи позивача щодо настання страхового випадку.

Уповноважена особа про необхідність написання заяви та/або здійснення дзвінка на гарячу лінію страхової компанії відповідача не повідомляла.

Після отримання звернення від потерпілої страхова компанія жодного разу з будь-якими проханнями щодо надання певних документів та уточнення обставин дорожньо-транспортної пригоди, до апелянта не зверталась.

Судом першої інстанції не було викладено в повному обсязі висловлені відповідачем заперечення, не наведено належних мотивів відхилення його заперечень та доказів.

Висновки суду першої інстанції суперечать правовим позиціям викладеним в постановах Верховного Суду України №6-284цс15 від 16 вересня 2015 року, №6-2011цс16 від 22 березня 2017 року та Верховного Суду №760/5736/15-ц від 14 лютого 2018 року, №722/1929/15-ц від 28 лютого 2018 року.

Сам по собі факт неповідомлення страховика про настання страхового випадку, з огляду на неоспорюваність факту настання страхового випадку та добровільної сплати страховиком страхового відшкодування, не може братися за основу під час ухвалення рішення, яке повинно ґрунтуватися на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях.

Між сторонами було укладено договір страхування відповідальності, а не договір майнового страхування, а тому до страховика за договором страхування не може переходити право вимоги визначене ст..993 ЦК України та ст..27 Закону України «Про страхування».

В судовому засіданні відповідач апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, присутніх сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 травня 2016 року о 16 годині 00 хвилин відповідач ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Toyota Camry» державнийномерний знак НОМЕР_3, на перехресті з круговим рухом вул. З.Гайдай - вул. М.Тимошенка, не дотримався безпечної дистанції руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Acura MDX» державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3, що призвело до пошкодження транспортних засобів, чим порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення передбачене ст.124 КпАП України.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340,00 грн. (а.с.11)

Транспортний засіб «Toyota Camry» державний номерний знак НОМЕР_3, був застрахований в ПрАТ «СК «Українська страхова група» на умовах полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/7600033 від 17 червня 2015 року.

02 червня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до ПрАТ «СК «Українська страхова група» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування від третьої особи. (а.с.6)

Страховик керуючись договором страхування визнав дорожньо-транспортну пригоду страховим випадком, про, що 16 листопада 2016 року було складено страховий акт №ДКЦВ-11855, відповідно до якого розмір страхового відшкодування становить 16 592,43 грн. (а.с.9)

Згідно копії платіжного доручення №21393 від 16 листопада 2016 року, ПрАТ «СК «Українська страхова група» виплатило ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 16 592, 43 грн. (а.с.10)

Враховуючи, що відповідач протягом трьох днів не повідомив страхову компанію про страховий випадок, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив умови договору страхування в частині своєчасного повідомлення про дорожньо-транспортну приходу, в результаті чого до страхової компанії перейшло право регресної вимоги на відшкодування виплаченої потерпілій особі суми страхового відшкодування.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п. 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Стаття 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.

Так, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у пп. 33.1.2 п. 33.1 ст. 33 цього Закону (пп. 38.1.1 («ґ») п. 38.1 ст. 38 Закону).

Згідно з пп. 33.1.2 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про знаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

Однак, зазначені норми вказують на право страховика щодо подання регресного позову, а не необхідність безумовного стягнення сум у порядку регресу.

У разі, якщо факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; страховик сплатив страхове відшкодування, то сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може братися за основу ухвалення рішення, яке повинно ґрунтуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з таких зобов'язань повинні вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України в справі № 6-284цс15 від 16 вересня 2015 року та в справі № 6-2011цс16 від 22 березня 2017 року.

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об'єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Враховуючи, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами, відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності, сама страхова компанія відповідача його визнала, добровільно сплативши страхове відшкодування потерпілій особі, неповідомлення страховика про настання страхового випадку не є підставою для задоволення регресного позову.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає доводи апелянта обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 16 листопада 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль