Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 522/2771/16-ц

провадження № 61-31073 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники відповідача - Рура Наталія Вікторівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 1 листопада 2016 року у складі судді Загороднюка В. І. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 9 серпня 2017 року у складі суддів Погорєлової С. О., Калараш А. А., Заїкіна А. П.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), вимоги якого уточнила під час розгляду справи та просила: визнати противоправними дії банку щодо блокування її рахунків за депозитними договорами від 07 червня 2013 року та депозитного вкладу від 20 грудня 2013 року, щодо відмови у виплаті депозитного вкладу в іноземній валюті (долар США) та процентів за депозитним договором від 07 червня 2013 року, щодо відмови у виплаті депозитного вкладу в іноземній валюті (Євро) та процентів за депозитним договором від 07 червня 2013 року, щодо відмови у виплаті депозитного вкладу за договором від 20 грудня 2013 року в національній валюті (гривнях) та процентів, щодо неврахування процентів за фактичну кількість днів користування депозитними вкладами за період з 07 червня 2013 року по 07 червня 2014 року та процентів від простроченої суми депозитних вкладів понад строк дії договорів, неврахування процентів за фактичну кількість днів користування депозитним вкладом за договором від 20 грудня 2013 року за період з 20 грудня 2013 року по 20 грудня 2014 року та процентів від простроченої суми депозитного вкладу понад строк дії договору, неврахування втрат від простроченої суми депозитних вкладів в розмірі 3 % річних (передбачених положеннями статті 625 ЦК України), неврахування втрат від простроченої суми депозитного вкладу за договором від 20 грудня 2013 року в розмірі 3% річних та індексу інфляції (передбачених положеннями статті 625 ЦК України).

Крім того просила зобов'язати відповідача вчинити дії необхідні для: розблокування її рахунків за депозитними договорами; виплати депозитного вкладу в іноземній валюті в сумі 3500 доларів США та нарахування 9,75% річних за фактичну кількість днів користування депозитним вкладом за договором від 07 червня 2013 року за період

з 07 червня 2013 року по 07 червня 2014 року в сумі 341,25 доларів США, 9,75% річних від простроченої суми депозитного вкладу понад строк дії договору в сумі 634,12 доларів США, 3% річних від простроченої суми депозитного вкладу понад строк дії договору в сумі 195,11 доларів США, всього 4670,48 доларів США; виплати депозитного вкладу в іноземній валюті в сумі 3500 євро, та нарахування 8 % річних за фактичну кількість днів користування депозитним вкладом за договором від 07 червня

2013 року за період з 07 червня 2013 року по 07 червня 2014 року в сумі

280 євро, 8 % річних від простроченої суми депозитного вкладу понад строк дії договору в сумі 512 євро, 3% річних від простроченої суми депозитного вкладу понад строк дії договору в сумі 192 євро, всього 4484 євро; виплати депозитного вкладу в національній валюті в сумі 10 000 грн, та нарахування 20% річних за фактичну кількість днів користування депозитним вкладом за договором від 20 грудня 2013 року за період з 20 грудня 2013 року

по 20 грудня 2014 року в сумі 2000 грн, 20% річних від простроченої суми депозитного вкладу понад строк дії договору в сумі 2774,79 грн, 3% річних від простроченої суми депозитного вкладу понад строк дії договору в сумі 416,21 грн, за індексом інфляції з 20 грудня 2014 року в сумі 5872,85 грн, всього 21 063,85 грн.

Позов мотивовано тим, що 07 червня 2013 року між позивачем та банком укладено договори банківського вкладу, відповідно до умов яких сума вкладу складає за грошову суму у розмірі 3 500 доларів США на термін, строком до 07 червня 2014 року включно, з виплатою 9,75 % річних у кінці строку, та грошову суму у розмірі 3 500 Євро, строком до 07 червня 2014 року, з виплатою 8 % річних у кінці строку.

20 грудня 2013 року позивач у електронній системі дистанційного обслуговування клієнтів банку Приват24 було перераховано кошти з її діючого карткового рахунку на депозитний вклад у розмірі 10 000 грн з виплатою 20 % річних у кінці строку та подальшою автоматичною пролонгацією.

Вимоги позивача про повернення суми вкладу та відсотків банком не виконані, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09 серпня 2017 року, позов задоволено частково.

Зобов'язано ПАТ КБ «Приватбанк» вчинити дії, необхідні для:

- розблокування рахунків ОСОБА_4 за депозитними договорами від 07 червня 2013 року та депозитного вкладу за договором від 20 грудня 2013 року;

- виплати депозитного вкладу в іноземній валюті в сумі 3 500 доларів США та нарахування 9,75 % річних за фактичну кількість днів користування депозитним вкладом за договором від 07 червня 2013 року за період з 07 червня 2013 року по 07 червня 2014 року в сумі 341,25 доларів США, а всього 3 841,25 доларів США;

- виплати депозитного вкладу в іноземній валюті в сумі 3 500 євро, та нарахування 8 % річних за фактичну кількість днів користування депозитним вкладом за договором від 07 червня 2013 року за період з 07 червня

2013 року по 07 червня 2014 року в сумі 280 євро, всього 3 780 євро;

- виплати депозитного вкладу в національній валюті в сумі 10 000 грн, та нарахування 20 % річних за фактичну кількість днів користування депозитним вкладом за договором від 20 грудня 2013 року за період з 20 грудня 2013 року по 20 грудня 2014 року в сумі 2 000 грн, всього 12 000 грн.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на корить позивача судовий збір в розмірі 2 730 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що зобов'язання мають виконуватися належним чином, невиконання зобов'язання дає право на стягнення боргу в судовому порядку. Факт укладення договорів депозиту та внесення в касу ПАТ КБ «Приватбанк» грошових сум у розмірі 3 500 доларів США та 3 500 євро підтверджується заявами про внесення готівки та квитанціями від 07 червня 2013 року, а також виписками по особовому рахунку. Факт перерахування коштів для відкриття депозитного вкладу за рахунком від 20 грудня 2013 року у електронній системі дистанційного обслуговування клієнтів банку Приват24 підтверджується квитанцією від 20 грудня 2013 року, отриманою у системі Приват24, та випискою по особовому рахунку, яка містить печатку та підпис посадової особи банку. ПАТ КБ «ПриватБанк» несвоєчасно та неналежним чином виконало свої зобов'язання перед позивачем за вказаними договорами депозитних вкладів щодо повернення сум банківських вкладів, нарахування та сплати відсотків за користування ними.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції та посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що під час розгляду справи судами не звернуто увагу на те, що на підтвердження позовних вимог позивачем було надано лише копії договорів банківського вкладу, інших документів на підтвердження факту зарахування коштів на депозитні рахунки та наявністю договірних правовідносин не надано.

Суди помилково застосували до спірних правовідносин, зокрема в частині стягнення пені, частину п'яту статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки положення вказаної норми не підлягають застосуванню у правовідносинах щодо грошового зобов'язання.

Крім того, послався на те, що судами не враховано тих обставин, що відповідач не мав можливості здійснювати банківську діяльність на території Автономної Республіки Крим, оскільки вона визначена як тимчасово окупована територія та окупаційна влада з травня 2014 року фактично здійснила конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк», що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу - Філії «Кримське РУ» ПАТ КБ «Приватбанк».

Банк втратив свої активи на території АР Крим, не має доступу до свого майна, призначеного для діяльності банківської установи на цій території, а також не має доступу до створених у відповідних відділеннях банку на цій території документів - договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси тощо.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на вказані рішення судів першої та апеляційної інстанції. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК Україниза договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК Українидоговір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК Україниврегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Аналіз норми статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, пункту 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, дає підстави для висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.

Суди установили, що позивач належним чином виконала взяті на себе зобов'язання за договорами банківського вкладу від 07 червня 2013 року та за депозитним вкладом за рахунком № 2660 від 20 грудня 2013 року.

Факт укладення вказаних договорів депозиту та внесення в касу ПАТ КБ «Приватбанк» грошових сум у розмірі 3 500 доларів США та 3 500 євро підтверджується заявами про внесення готівки та квитанціями від 07 червня 2013 року, а також виписками по особовому рахунку. Факт перерахування коштів для відкриття депозитного вкладу за рахунком № 2660 від 20 грудня 2013 року в електронній системі дистанційного обслуговування клієнтів банку Приват24 підтверджується квитанцією від 20 грудня 2013 року, отриманою у системі Приват24, та випискою по особовому рахунку, яка містить печатку та підпис посадової особи банку.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив з того, що позивачем доведено факт укладення між сторонами договорів банківського вкладу, внесення грошових коштів у заявлених розмірах, а отже не повертаючи грошові кошти за вимогою вкладника, банк не виконав належним чином покладених на нього зобов'язань та позбавив вкладника права користуватись належним їй майном.

Доводи касаційної скарги, що позивачем надано лише копії договорів банківського вкладу, інших підтверджуючих документів про наявність грошових коштів на рахунках та про наявність договірних правовідносин не надавалося, спростовуються матеріалами справи та дослідженими судами попередніх інстанцій доказами.

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_4 надала суду оригінали договорів банківського вкладу від 07 червня 2013 року та квитанції про внесення коштів на депозитні рахунки, які судами досліджені, про що зазначено в судових рішеннях, тобто достовірно довела факт виконання своїх зобов'язань за вказаними договорами.

За таких обставин, саме на відповідача покладається обов'язок довести належне виконання своїх зобов'язань за договорами банківського вкладу, а саме доказів того, що кошти були повернуті вкладникові, а також про відсутність коштів на депозитних рахунках позивача. Проте, банком таких доказів під час розгляду справи не надано.

При цьому, апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи банку щодо знаходження відокремленого підрозділу на окупованій території АР Крим та відсутності доступу до банківських документів, оскільки договір укладався не з філією, а безпосередньо з юридичною особою - ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено як у договорах, так і у квитанціях, а банківські розрахунки між відділенням та безпосередньо банком не повинні бути підставою для покладення проблем діяльності відділення банку на вкладника.

Не заслуговують на увагу й доводи банку про неправильне застосування до спірних правовідносин положень частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки у цій справі питання стягнення пені на підставі вказаної статті не вирішувалось, що вбачається зі змісту оскаржуваних банком судових рішень та позовної заяви, відповідно до якої таких вимог позивачем не заявлялось.

У цій справі судами вирішено вимоги про повернення внесених за депозитними договорами коштів з урахуванням процентів за користування вкладом, відповідно до умов договорів.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому, в силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 1 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 9 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська