Справа №173/1587/18
Провадження №2/173/937/2018
Верхньодніпровський районний суд
Дніпропетровської області
В складі: головуючої - судді Петрюк Т.М.
При секретарі - Рудовій Л.В.
За участю: позивача - ОСОБА_1
представника позивача - адвоката ОСОБА_2
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_3 про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням,-
02.07.2018 року до суду звернувся позивач ОСОБА_1, з позовом про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням до відповідача ОСОБА_3
06.09.2018 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи.
07.09.2018 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 25 жовтня 2018 року.
25.10.2018 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 08.11.2018 року
Учасникам розгляду справи роз'яснені права та обов'язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.
08.11.2018 року оголошено вступну та резолютивну частині рішення
Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати відповідача втратившою право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: він є власником будинку, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1. Право власності на будинок підтверджене витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
19.05.1992 року у належному йому будинку зареєстрована відповідач ОСОБА_3, як дружина відповідача.
З 2001 року стосунки між ними припинені і з цього часу відповідач у вказаному будинку не проживає. Відповідач самостійно визначила місцем свого проживання інше житло. Її особисті речі в будинку відсутні. Відповідач за даною адресою поштової кореспонденції не отримує. Участі в оплаті комунальних платежів не приймає.
16.11.2006 року шлюб між ним та відповідачкою розірваний.
На даний час він зареєстрував шлюб з іншою жінкою.
Реєстрація відповідачки в належному йому будинку не дозволяє їй розпоряджатись будинком на свій розсуд та значно обмежує його права, призводить до невизначеності становища його нової сім'ї, покладає на нього додаткові обов'язки по оплаті комунальних послуг, неможливості оформити субсидії, здійснення інших прав в повній мірі.
Відповідач самостійно не бажає знятись з реєстраційного обліку в належному йому будинку та відмовляється спілкуватись з ним на дану тему. Самостійно зняти відповідачку з реєстраційного обліку в належному йому будинку він не має можливості, так як при цьому необхідна особиста присутність відповідачки, що й стало підвою звернення до суду.
Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. При цьому позивач пояснив, що у шлюбі з відповідачкою він перебував з 27.08.1977 року. Коли вони припинили спільно проживати, відповідач вивезла все придбане ними майно та виїхала з його будинку. Де фактично на даний час проживає відповідачка йому невідомо. Але на даний час вона є йому чужою людиною.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином через оголошення на офіційному сайті судової влади. В судове засідання не з'явилася. Відзиву на позовну заяву не подала.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України.
За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором
При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.
Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача.
Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.
Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності на житлове приміщення.
Як встановлено в судовому засіданні за позивачем ОСОБА_1, зареєстроване право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
З даного витягу вбачається, що підставою виникнення права власності на будинок є договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва будинку на праві особистої власності, серія та номер б/н, виданий 17.04.1986 року.
Відповідно до даних домової книги та адресної довідки і позивач і відповідач зареєстровані у зазначеному будинку з 19.05.1992 року.
Позивач просить визнати відповідачку такою, що втратила право користуватись належним йому будинком. Виходячи з того, що остання за вказаною адресою не проживає з 2001 року.
Доказами, які підтверджують факт не проживання відповідачки в будинку позивача є акт депутат Верхньодніпровської міської ради від 25.06.2018 року, згідно якого вказано ОСОБА_3, в будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 не проживає з 2001 року.
Також факт не проживання відповідачки в будинку підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_4, та ОСОБА_5
Так свідок ОСОБА_4,. в судовому засіданні пояснила, що вона проживає по сусідству з позивачем, добре знає і позивача, і відповідачку. Відповідачку в домоволодіння позивача вона не бачила вже близько 15 років. Коли відповідачка залишала позивача, вона вивезла всі речі з будинку.
Свідок ОСОБА_6, в судовому засіданні пояснив, що він проживає по сусідству з позивачем, добре знає у позивача і відповідачку. Разом будували будинки. Потім жили по сусідству. Він був свідком того, що відповідач забрала всі речі з будинку позивача та виїхала проживати в інше місце, куди він не знає. Але відповідач не проживає в будинку позивача близько 15-20 років.
Такими чином факт не проживання відповідачки в належному позивачу будинку знайшов своє підтвердження, наданими позивачем доказами.
В свою чергу судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1977 року по 2006 рік, що підтверджується показаннями позивача та копією свідоцтва про розірвання шлюбу. Позивач отримав земельну ділянку для будівництва будинку та здійснив будівництво будинку в період перебування у шлюбі з відповідачкою. Так як земельна ділянка була виділена 17.04.1986 року. А враховуючи, що в 1992 році сторони вже були зареєстровані в будинку, будинок станом на 1992 рік вже був сторонами побудований.
Таким чином судом встановлено, що домоволодіння за адресою: пров. Упорний,24 м. Верхньодніпровськ Дніпропетровської області є спільною сумісною власністю сторін, як майно набуте в період шлюбу.
Так як відповідно до ч.1, 2 ст. 60 СК України - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Розірвання шлюбу між сторонами не припиняє факт спільної сумісної власності подружжя. Доказів того, що після розірвання шлюбу сторони вирішили між собою питання щодо розподілу спільної сумісної власності та на даний час у відповідача припинене право власності на домоволодіння, як на об'єкт спільної сумісної власності суду не надано.
Таким чином відповідачка на даний час продовжує залишатись співвласником домоволодіння за адресою: пров. Упорний,24 м. Верхньодніпровськ Дніпропетровської області.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Таким чином відповідач, як співвласник спірного домоволодіння, має право володіти, користуватись та розпоряджатись належною їй часткою квартири за власним розсудом. Єдиним обмеженням його прав власності є не порушення прав іншого співвласника житлового приміщення.
Відповідно до вище наведених правових норм місце проживання відповідача не впливає на зміст його права власності. А не проживання власника житлового приміщення в належному йому житловому приміщенні не є підставою для зняття його з реєстрації у даному житловому приміщенні, так як власнику гарантується право користування належним йому майном.
Способом захисту своїх прав позивач обрав визнання відповідача втративши право користування житловим приміщенням відповідно до ст. 405 ЦК України.
Проте, відповідно до ст. 405 ЦК України - Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином за даною правовою нормою втратившими право користування житловим приміщенням можуть бути визнання члени сім'ї власника жила, а не власники житла. В свою чергу відповідач сама є співвласником зазначеного вище домоволодіння та за цією обставиною не може бути визнаною такою, що втратила право користування належним їй житлом.
Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.
В свою чергу відповідач будучи співвласником житла зобов'язана приймати участь в його утриманні, оплаті комунальних послуг, тому позивач має право звернутись до відповідача із вимогами про захист свої прав саме у такий спосіб, тобто про відшкодування понесених ним затрат на утримання житла відповідно до частки, належної відповідачу.
Враховуючи, що судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача і не відшкодовується за рахунок відповідача.
Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, ЦПК України, суд,-
У задоволенні позовних вимог за позовом ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою, АДРЕСА_1 до ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровану за адресою: вул. АДРЕСА_1 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 - відмовити.
Понесені судові витрати по сплаті судового забору в сумі 704 грн 80 коп., покласти на позивача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою, АДРЕСА_1
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою завою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом 30 днів з дня його проголошення до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області

Відповідно до п. 15.5 розділу ХШ Перехідні положення ЦПК України апеляційна скарга подається через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області до приведення Положення про автоматизовану систему документообігу суду у відповідність із редакцією Цього кодексу

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення.

Повний текст рішення виготовлений 18.11.2018 року

Суддя Петрюк Т.М.

Зареєстроване 19.11.2018 року

Оприлюднене 19.11.2018 року

Дата набрання законної сили: 19.12.2018 року