Справа № 351/360/16-ц
Провадження № 22-ц/779/503/2018
Головуючий у 1 інстанції Сегін І. Р.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі :

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.

секретаря Турів О.М.,

з участю позивача та його представника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Сегіним І.Р. 14 серпня 2017 року в м. Снятин Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

У березні 2016 року представник ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 жовтня 2007 року. За час шлюбу ними придбано за спільні кошти майно, згідно договору купівлі-продажу від 06.05.2011 року, яке складається із житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішенням Снятинського районного суду від 10 вересня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. У будинку проживає відповідач із сином. На неодноразові пропозиції в добровільному порядку провести поділ будинковолодіння з влаштуванням двох окремих помешкань відповідач не погоджується. Зазначив, що за час спільного проживання позивач часто перебував на роботі за кордоном і всі кошти надсилав на ремонт та перебудову придбаного ними будинку. Також оформив два споживчих кредити на ремонт будинку в квітні 2011 року на суму 20 000 грн та в травні 2013 року на суму 15 000 грн. Крім того, за час перебування у шлюбі ними придбано рухоме майно на загальну суму 27 700 грн. Просив визнати будинковолодіння та земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя, поділити майно, набуте за час шлюбу, виділивши та визнавши за ним право власності на ? частини будинковолодіння та земельної ділянки, а також на рухоме майно на суму 10 150 грн, та стягнути судові витрати (а.с.2-6).

Ухвалою Снятинського районного суду від 14 серпня 2017 року позовну заяву ОСОБА_2 в частині позовної вимоги про виділення та визнання за ним права власності на ? частку земельної ділянки за його заявою залишено без розгляду (а.с.117,120).

Заочним рішенням Снятинського районного суду від 14 серпня 2017 року позов задоволено. Визнано будинковолодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Поділено майно, набуте сторонами за час шлюбу по ? частині за кожним. Виділено та визнано за ОСОБА_2 право власності на 40/100 ідеальних частин зазначеного будинковолодіння, а саме: кухня літ 1-4 площею 10,40 кв.м.; коридор літ. 1-5 площею 6,90 кв.м.; комора літ. 1-6 площею 5,80 кв.м.; житлова кімната літ. 1-7 площею 20,50 кв.м.; господарські споруди: ? криниці літ. «№1».

Виділено та визнано за ОСОБА_2 право власності на ? ідеальну частину рухомого майна, а саме:м'яку частину (два крісла, один диван) 1 комплект за 2000 грн; меблеву стінку 1 комплект за 5000 грн; 1 килим за 750 грн; 1 палас за 1000 грн; килимову доріжку за 500 грн; 1 комплект штор за 200 грн; 1 комплект тюлі за 150 грн; столик журнальний за 350 грн;1 покривало 2-х спальне за 200 грн., а всього на загальну суму 10 150 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за відхилення від ідеальних частин будинковолодіння в сумі 17 041,82 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 944,81 грн сплаченого судового збору (а.с.121-122).

Ухвалою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2018 року заява ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення (а.с.154).

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Апелянт погоджується з тим, що разом з позивачем придбали житловий будинок з господарськими будівлями. Однак, жодного дня після купівлі там не проживали, а проживали у її батьків в АДРЕСА_1. На початку 2014 року разом з колишнім чоловіком поїхали на заробітки до Російської Федерації. Влітку 2014 року вона повернулася, а ОСОБА_2 - ні. Позивач відбував кримінальне покарання на території Російської Федерації з 06.03.2015 року по 03.03.2017 року. Влітку 2015 року вона зруйнувала будинок та почала будівництво нового житлового будинку на місці придбаного, для чого оформила кредити та у кредит придбавала будівельні матеріали. Новий будинок зводила за рахунок своїх заощаджень та грошових коштів, наданих їй рідним братом. Будівництво закінчила в кінці жовтня 2015 року. Новий будинок в експлуатацію не введений. Не погоджується з позицією позивача про оформлення кредитів на реконструкцію будинку, оскільки він їх брав з метою сплати боргу за розбитий ним автомобіль. З цих підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку, вартість якого складає 95 478 грн і за належну йому частину вона погоджується йому сплатити грошову компенсацію. (а.с.158-160).

В іншій частині рішення суду не оскаржено.

Апелянт у останнє судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча про день, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно її неявка за положеннями ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Оскільки рішення суду оскаржено лише в частині поділу будинку, тому в цій частині переглядається апеляційним судом. В іншій частині щодо поділу рухомого майна судове рішення не оскаржено, тому апеляційним судом не переглядається.

Судом встановлено, що 06 жовтня 2007 року зареєстровано шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який розірвано рішенням Снятинського районного суду від 10 вересня 2014 року. Рішення набрало законної сили 22.09.2014 року. (а.с.7-8)

Перебуваючи в шлюбі сторони за спільні кошти придбали за договором купівлі-продажу від 06 травня 2011 року житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. Житловий будинок розташований на неприватизованій земельній ділянці, яка належить Кулачківській сільській раді Снятинського району, загальною площею 0,2495 га та складається з житлового будинку загальною площею 80,6 кв.м., житловою площею 41,4 кв.м., з надвірними господарськими будівлями та спорудами - стайня (комора), літня кухня, криниця. Продаж вчинено за 95 478 гривень. Купівля житлового будинку за цим договором вчинена за письмовою згодою чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_2 (а.с.10).

Із витягу про державну реєстрацію прав КП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації від 10.05.2011 року вбачається, що власником будинку АДРЕСА_1 являється ОСОБА_3 (а.с.11, 176).

У судовому засіданні апелянт надала пояснення, що придбаний будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами влітку 2015 року, тобто після розірвання шлюбу, нею був знесений у зв'язку з його старістю та непридатністю для проживання. При тому апелянт зазначила, що позивач відбував кримінальне показання у період з 06.03.2015р. по 03.03.2017р. (а.с.141), будинок був нею знесений без згоди позивача, жодних документів про його знесення вона не має, замість знесеного будинку нею збудований за власні кошти новий будинок, який не введений в експлуатацію та вона не розробляла проекту на його будівництво, не подавала декларацію про початок будівельних робіт.

Позивач цей факт визнав, не заперечує проти того, що придбаний у шлюбі будинок знесений апелянтом без його згоди. На момент подання позову йому це відомо не було, про це він довідався після проведення судової будівельно-технічної експертизи, так як виявлено будинок, який відрізняється за технічними параметрами від придбаного. Визнає, що участі у придбанні будівельних матеріалів для нового будинку та участі у його будівництві не приймав. В більшій мірі претендує на грошову компенсацію за будинок в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

28.04.2011 року позивач оформив кредит в ПАТ «Акцент-Банк» в розмірі 20 000 гривень на споживчі цілі до укладення договору купівлі-продажу будинку (а.с.16-17).

Із заяви від 03 травня 2013 року вбачається, що ОСОБА_2 відкрито в ПАТ «Дельта Банк» поточний рахунок з використанням платіжної картки, з лімітом 15 000 гривень. Згідно Умов надання кредитної картки, позивачу надано кредит в розмірі 5 000 гривень із встановленням кредитної лінії до 50 000 гривень. (а.с.14-15).

Однак, зазначені кредитні договори не містять інформації про цілі оформлення кредитів, зокрема у зв'язку з необхідністю ремонту будинку, а також про їх повернення.

Відповідно до заяв на переказ грошових коштів по міжнародній системі грошових переказів «Юністрім», ОСОБА_2 переказано грошові кошти із Російської Федерації: 11.03.2013 року в сумі 5000 російських рублів на ім'я отримувача ОСОБА_4 (а.с.18); 25.10.2012 року в сумі 150 доларів США на ім'я ОСОБА_5 (а.с.19); 24.06.2014 року в сумі 100 доларів США на ім'я ОСОБА_5 (а.с.20); 11.03.2014 року в сумі 100 доларів США на ім'я ОСОБА_5 (а.с.21). Також позивачем перераховано на розрахункові рахунки грошові кошти на загальну суму 15 364 російських рублів, що підтверджується касовими ордерами від 25.10.2012 року, від 11.03.2014 року, від 22.02.2013 року, від 24.06.2014 року (а.с.22-23).

Позивачем не представлено суду доказів про те, що факти переказу коштів пов'язані із придбанням подружжям майна у спільну сумісну власність.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 20 грудня 2016 року (а.с.95-103) встановлена дійсна (ринкова) вартість будинковолодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1, станом на час проведення дослідження становить 168 222 гривні.

Експертом наданий один можливий варіант поділу одноповерхового житлового будинку в натурі (а.с.96-97), з можливістю виділення двох окремих квартир та поділу всього будинковолодіння, з виділом сторонам по ? ідеальних частин. При тому у судовому засіданні апелянт надала пояснення про те, що вона не була присутня під час огляду будинку експертом на місці, оскільки не була повідомлена про проведення експертизи та знаходилася на заробітках у Польщі.

Представник позивача у суді підтвердив, що апелянт була відсутня під час огляду будинку, експертом здійснювався лише зовнішній його огляд, а експертиза виконана на підставі зовнішнього огляду та матеріалів інвентаризаційної справи, наданої ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» (а.с.58-80).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень, статей 69-71 Сімейного Кодексу України, встановивши, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу.

З такими висновками суду першої інстанції не в повній мірі погоджується колегія суддів, виходячи з такого.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно із частиною 1 першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України).

У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

За таких обставин для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на час припинення спільного ведення господарства та на час розгляду справи, що не було встановлено судом першої інстанції та допущена неповнота з'ясування обставин, які мають значення для вирішення справи, що є порушенням норм процесуального права.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зазначений житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами придбаний подружжям за час перебування в шлюбі за спільні кошти, що є підставою виникнення права спільної сумісної власності.

У судовому засіданні встановлено, що на час припинення спільного проживання сторонами та спільного ведення господарства (літо 2014 року) у подружжя був у наявності житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1. Позов про поділ майна поданий 01 березня 2016 року, а влітку 2015 року, тобто до подання позову, відповідачем будинок був знесений на її розсуд без згоди позивача. Отже, на момент розгляду справи будинок уже був знесений.

Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63 СК України, частиною першою статті 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналізуючи вказані вище положення законодавства України, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації, оскільки будинок набутий сторонами за час перебування їх у шлюбі, а відповідач розпорядилася ним без згоди позивача, зруйнувавши його, чим порушено право власності останнього.

Таким чином, суд дійшов висновку про можливість захисту порушеного права позивача шляхом стягнення у порядку поділу спільного майна подружжя з відповідача на його користь половини вартості спірного майна - будинку, виходячи із ціни, визначеної у договорі купівлі-продажу, оскільки встановити дійсну його вартість на момент знесення неможливо і такі докази у сторін відсутні.

При цьому суд не приймає до уваги висновок експерта, його слід визнати недопустимим доказом, оскільки експертом поверхово проведено дослідження об'єкта, цей висновок суперечить іншим матеріалам справи, так як фактично будинок, який був об'єктом спільної сумісної власності подружжя на момент проведення експертизи відсутній.

За таких обставин, позивач має право на грошову компенсацію в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за будинковолодіння, розташоване по АДРЕСА_1 в розмірі 47739, 00 (сорок сім тисяч сімсот тридцять дев'ять гривень нуль копійок), що становить ? частку від його вартості, визначену на момент набуття права спільної сумісної власності у розмірі 95 478,00 грн.

Таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частину будинковолодіння, з ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення позову про стягнення грошової компенсації.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 14 серпня 2017 року скасувати в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частину будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1.

Ухвалити нове рішення, яким в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_2, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2, компенсацію за будинковолодіння, розташоване по АДРЕСА_1 в розмірі 47739, 00 (сорок сім тисяч сімсот тридцять дев'ять гривень нуль копійок).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 травня 2018 року.

Судді: І.О. Максюта

О.В. Пнівчук

О.О. Томин