Дата документу 16.11.2018 Справа № 320/1221/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/1221/18 Головуючий у 1-й інстанції: Редько О.В.
Провадження № 22-ц/807/305/18 Суддя-доповідач Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

Головуючого Крилової О.В.

Суддів Полякова О.З.,

Кухаря С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (колишня назва Пат КБ «Приватбанк») на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 серпня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_4, про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно укладеного між позивачем і відповідачем договору б/н від 05.07.2006 року відповідач отримав у позивача платіжну картку, відповідно до тарифів якої позивач надав відповідачу кредит в сумі 6900,0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідач свої зобов'язання по поверненню кредиту та відсотків не виконав, внаслідок чого станом на 31.12.2017 року у нього утворилась заборгованість в сумі 85428,59 грн., яка складається з: 5844,23 грн. - заборгованість за кредитом; 71768,71 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3100,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи в сумі 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 4035,65 грн. - штраф (процентна складова).

Враховуючи вищенаведене позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором в розмірі 85 248,59 грн. та судові витрати в розмірі 1762 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 серпня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ 2Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 6843,19 грн. та судовий збір в розмірі 141,44 грн.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду, ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга також обґрунтовується тим, що судом неправильно застосований строк позовної давності, позаяк судом першої інстанції не було враховано строк дії картки та висновки правозастосовної практики щодо того, що строк позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Також на думку апелянта про факт отримання кредитної картки свідчить те, що відповідач користувалася кредитними коштами, не довела відсутність заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.07.2006 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір, шляхом ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг і підписанням відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, згідно якого відповідач отримав у позивача кредитну картку, відповідно до тарифів якої позивач надав відповідачу кредит в сумі 6900,0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, обумовивши пунктами 3.2, 3.3 Умов і правил надання банківських послуг, право банку на зміну (збільшення або зменшення) кредитного ліміту в будь-який момент.

Відповідно до п. 3.2 Умов і правил надання банківських послуг, клієнт надає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку та клієнт надає банку право в будь-який час змінити кредитний ліміт.

Згідно з п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Відповідачем зобов'язання по сплаті кредиту не виконувались належним чином, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованості, який охоплює період з 06.07.2006 року по 31.12.2017 року, починаючи з грудня 2014 року у відповідача почала виникати безперервна прострочена заборгованість за кредитом, у зв'язку з чим банком нарахована позичальнику сума заборгованості станом на 28.02.2018 року в сумі 83542,06 грн., яка складається з: 7333,97 грн. - заборгованість за кредитом; 71891,80 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 100,00 грн. - заборгованість за пенею, а також штрафи в сумі 250 грн. - штраф (фіксована частина) та 3966,29 грн. - штраф (процентна складова).

Судом першої інстанції також встановлено, що банком не у відповідності до умов договору, в рахунок збільшення, розраховано суму відсотків за користування кредитом, а саме нараховані суми відсотків по поточній і простроченій заборгованості, які не відповідають вказаним в розрахунку сумам кредиту з простроченої і поточної заборгованості.

Так, згідно з заявою клієнта (відповідача по справі) /а.с.12/, відсотки за користування кредитом розраховуються виходячи з 360 днів на рік та складають 3% (базова процентна ставка).

Пунктом 5.5.1 Умов та правил за несвоєчасне виконання боргових зобов'язань, боржник сплачує проценти по підвищеній процентній ставці, або додаткову комісію, що визначається Тарифами.

Згідно з наданими позивачем Умовами та правилами, Тарифами, розмір підвищеної процентної ставки або комісії у випадку прострочення сплати кредиту, банком не встановлювались.

Як вбачається з розрахунку наданого позивачем, відсотки за користування простроченим кредитом нараховуються банком у подвійному розмірі на всю суму заборгованості включаючи тіло кредиту, раніше нараховані відсотки та санкції.

Відсотки за користування кредитом також нараховувалися у подвійному розмірі, хоча в наданому банком примірнику Умов та правил надання банківських послуг та Довідці про умови кредитування, зазначені положення не передбачені, докази про ознайомлення відповідача з цими умовами і прийняття позичальником цих умов, банком не надані. Крім того, умови про застосування до відповідача подвійної відсоткової ставки не зазначені і в самому розрахунку заборгованості банку.

Відтак судом першої інстанції зроблений висновок про необґрунтованість заявленого позову в частині визначення сум заборгованості.

Одночасно судова колегія звертає увагу і на те, що банк після спливу строку кредитування позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду суд зробив висновок про відступлення від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, що був викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

Зважаючи на наведений правовий висновок зі спливом строку дії картки закінчується і строк кредитування.

Натомість позивачем наданий розрахунок заборгованості по пені, процентам, комісії на 31.12.2017 року, тобто на час, коли строк дії картки закінчився навіть за поясненнями самого позивача.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи, що право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку дії договору, що відповідає строку дії кредитної картки, то позивач не мав права нараховувати проценти, а тому вимога позивача про стягнення процентів є необґрунтованою.

Наведена позиція відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року справа № 444/9519/12 (пункти 48-54), та Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року справа № 345/118/17.

У пункті 11 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14 роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, зокрема, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Вимог щодо стягнення з відповідача 3% річних та індексу інфляції після спливу строку дії картки позивачем не заявлені.

Судом першої інстанції також зазначено, що банком не надано доказів, що підтверджують надання іншої кредитної картки відповідачу або встановлення іншого строку дії карткового рахунку.

Стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення штрафу в розмірі 4216,29 грн. (250 грн. - фіксована частина та 3966,29 грн. - процентна складова), суд першої інстанції частково задовольняючи позов, мотивував своє рішення наступним.

Пунктом 8.6 Умов і правил надання банківських послуг передбачено суму штрафу за порушення клієнтом строків платежів більш ніж на 120 днів по будь-якому з грошових зобов'язань в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову.

Таким чином, сума штрафу та пені передбачені за однакове по суті порушення - несвоєчасну сплату обов'язкових платежів, і визначення підстав для сплати штрафу як порушення зобов'язань більше ніж на 120 днів, не змінює суті і характеру такого порушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року.

У зв'язку з не стягненням на користь позивача суми пені, то стягнення суми штрафів, які нараховані також за прострочення виконання грошового зобов'язання, не суперечить ст. 61 Конституції України, а тому в цій частині позову вимоги щодо стягнення штрафу були частково задоволені судом першої інстанції.

Також суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до пункту 3.1 Умов та правил карта діє до останнього дня місяця, зазначеного на титульній стороні карти.

Користуючись кредитними коштами, ОСОБА_4 періодично сплачувала заборгованість за наданим кредитом.

Згідно з вищенаведеним пунктом 3.1 Умов та правил, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки.

Наведений висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду у постановах від 07.02.2018 року № 751/5977/17, від 30.05.2018 року № 181/467/17.

Суд першої інстанції встановив, що отримана відповідачем картка діяла до липня 2009 року, а строк користування іншими картками не був доведений позивачем.

Таким чином, суд першої інстанції, визначаючи розмір стягнення виходив лише зі строку дії картки, виданої відповідачеві на умовах поданої нею заяви у липні 2006 року.

Крім того, суд першої інстанції повною мірою задовольнив позов в частині стягнення з відповідача суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5844,23 грн., та лише заборгованість за відсотками за користування кредитом зменшив з огляду на недоведеність строку дії картки, за якою банком розраховані відсотки за період після липня 2009 року.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, позаяк у заяві позичальника зазначено, що строк дії карти становить 3 роки, інших доказів на підтвердження умов видання інших карток відповідачці з зазначенням умов кредитування - позивачем не надано.

Відтак суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 16 листопада 2018 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков