Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У.№ 310/8706/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Полянчук Б.І.
№ 22-ц/778/10/18 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Воробйової І.А.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 червня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ПАТ «Фідобанк» звернулося до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що 18 вересня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_5, укладено кредитний договір № 014/2180/2/23123 про надання споживчого кредиту. Відповідно до його умов банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 500 000,00 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 17 вересня 2017 року згідно з графіком погашення кредиту, якщо тільки не буде застосовано інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору, та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних. Відповідно до додатку № 1 до кредитного договору, погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору.

Виконання позичальником взятих на себе за договором зобов'язань забезпечується заставою нерухомості, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, згідно договору іпотеки №014/2180/2/23123 від 18 вересня 2008 року, а також порукою ОСОБА_4 згідно договору поруки №014/2180/2/23123 ПФО від 18 вересня 2008 року.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3. За життя позичальник взятих на себе за кредитним договором зобов'язань не виконав, отримані кредитні кошти не повернув. Спадкоємцями ОСОБА_5 є відповідачі, які приходяться спадкодавцю дружиною та сином.

09.12.2014 банк направив на адресу нотаріуса вимогу кредитора (претензію) про обов'язок спадкодавця і 05.01.2015 із Бердянської державної нотаріальної контори надійшли відомості про те, що претензія банку зареєстрована в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за номером 1777 та додана до вже заведеної спадкової справи №441/2014. Крім того, листом від 12.08.2015 року Бердянська державна нотаріальна контора повідомили, що станом на 12 серпня поточного року спадкоємці померлого не отримували свідоцтво про право на спадщину.

Позивач посилався на ст. ст. 1054, 525, 526, 530, 1216, 1218 ЦК України і вважав, що обов'язок щодо повернення кредитних коштів перейшов від померлого ОСОБА_5 до його спадкоємців - ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 1281 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Виходячи з того, що відповідачі є спадкоємцями померлого позичальника і, одночасно, ОСОБА_4 є його поручителем за зобов'язаннями, що витікають з кредитного договору, позивач вважав, що спадкоємцям на момент відкриття спадщини було відомо про борг спадкодавця перед ПУАТ «Фідобанк», а банк у встановлений строк пред'явив свої вимоги до спадкоємців шляхом направлення на адресу нотаріуса відповідної вимоги (претензії).

Набувши право на спадкове майно, яке було обтяжне іпотекою відповідачі на думку позивача мають звернути стягнення на предмет іпотеки.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив солідарно стягнути на користь ПАТ «ФІДОБАНК» з ОСОБА_4, ОСОБА_3 суми боргу за кредитним договором з фізичною особою від 18.09.2008 №014/2180/2/23123 в розмірі 229 343,72 доларів США або еквівалент в національній валюті по курсу НБУ (1 USD = 21,185441 UAH) 4 858 747,85 грн. та 62 917,93 грн. Звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 18.09.2008 року №014/2180/2/23123, а саме: на житловий будинок, що знаходиться на земельній ділянці, площею 1000,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 для задоволення вимог публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» в розмірі 229 343,72 доларів США або еквівалент в національній валюті по курсу НБУ (1 USD = 21,185441 UAH) 4 858 747,85 грн. та 62 917,93 грн. шляхом продажу предмета іпотеки за ціною, встановленою незалежним експертом, відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку». Ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ФІДОБАНК» суму сплаченого судового збору в розмірі 3 654,0 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 червня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості перед публічним акціонерним товариством «Фідобанк» за кредитним договором №014/2180/2/23123 від 18.09.2008 року, яка станом 21.08.2014 року становить 229 343,72 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти по курсу НБУ (1 USD = 21,185441 UAH) складає 4 858 747,85 грн. та 62 917,93 грн. та складається з: строкової заборгованість за кредитом - 183 307 доларів США, що складає 3883439,63 грн.; простроченої заборгованість за кредитом - 28 482,33 долара США, що складає 603410,72 грн.; простроченої заборгованості за відсотками - 17 554,39 доларів США, що складає 371897,49 грн.; пені за несвоєчасне погашення кредиту - 50 775,42 грн.; пені за несвоєчасне погашення відсотків - 12 142,51 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно за договором іпотеки від 18.09.2008 року №014/2180/2/23123, а саме: на житловий будинок, житловою площею 18,3 кв.м., загальною площею 18,3 кв.м., позначений на плані літерою «А», та господарчими будівлями і спорудами, що зазначені на плані: «а» - прибудова, загальною площею 17,2 кв.м.; до «а» - козирок; літера «Б» - житловий двоповерховий будинок, житловою площею 152,8 кв.м., загальною площею 373,1 кв. м.; літера «Ж» - гараж-господарча будівля, загальною площею 183,5 кв. м.; літера «З» - навіс, загальною площею 198,4 кв.м.; літера «К» - вбиральня; №4 паркан; №7 паркан; №5 ворота; №6 хвіртка; №І замощення; №ІІ замощення; літера «И» - басейн, що знаходиться на земельній ділянці, площею 1000,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, яке зареєстроване за ОСОБА_5 на праві власності.

Визначено спосіб реалізації зазначеного нерухомого майна, що є предметом іпотеки, а саме житлового будинку, що знаходиться на земельній ділянці, площею 1000,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки публічним акціонерним товариством «Фідобанк» іншій особі із застосуванням процедури продажу предмету іпотеки, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», встановивши початкову ціну продажу предмету іпотеки в розмірі 1 102 994 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Фідобанк» судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що 18 вересня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №014/2180/2/23123, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 500 000,00 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 17 вересня 2017 року зі сплатою 12,50 відсотків річних. (а.с.21-23).

Виконання ОСОБА_5 зобов'язань за зазначеним кредитним договором було забезпечено договором іпотеки №014/2180/2/23123 від 18 вересня 2008 року, у відповідності до якого ОСОБА_5 передав в іпотеку належний йому на праві власності житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.24-27).

Згідно наданого суду розрахунку загальна сума заборгованості за кредитним договором №014/2180/2/23123 від 18.09.2008 року станом на 31.08.2015 року становить 229 343,72 доларів США, що в еквіваленті складає 4 858 747,85 грн. (строкова заборгованість за кредитом 183 307,00 доларів США, що в еквіваленті складає 3 883 439,63 грн., прострочена заборгованість за кредитом 28 482,33 доларів США, що в еквіваленті складає 603 410,72 грн., прострочена заборгованість за відсотками 17 554,39 доларів США, що в еквіваленті складає 371 897,49 грн.). Крім того, пеня за несвоєчасне погашення кредиту складає 50 775,42 грн. та пеня за несвоєчасне погашення відсотків складає 12 142,51 грн., а всього 62 917,93 грн. пені. Таким чином, загальна заборгованість 229 343,72 доларів США, що складає 4 858 747,85 грн. заборгованості за кредитом та відсотками і 62 917,93 грн. пені. (а.с. 14, 144-148).

Також судом було встановлено, що позичальник ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.91) і зобов'язання за кредитним договором №014/2180/2/23123 від 18 вересня 2008 року за життя не виконав.

Вирішуючи питання про звільнення від будь-якої відповідальності та обов'язків за кредитним договором ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачів грошових сум, суд першої інстанції правильно виходив з положень закону, які регулюють взаємовідносини сторін, та рішення суду в цій частині сторонами не оскаржується.

За повідомленням Бердянської нотаріальної контори від 24.11.2015 року до якого долучено копію заповіту та інформаційні довідки зі спадкових реєстрів видно, що після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 в Бердянську державну нотаріальну контору Запорізької області звернулися:

07.10.2014 року АТ «ОТП БАНК» м. Запоріжжя з вимогою кредитора, щодо погашення заборгованості;

13.12.2014 року ПАТ «ФІДОБАНК» м. Київ з претензією кредитора, щодо погашення заборгованості;

12.02.2015 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, син спадкодавця, із заявою про прийняття спадщини за заповітом посвідченим Порохнею О. В., приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області 22 березня 2005 року за реєстровим №426, який на день подачі заяви мешкав в АДРЕСА_2;

12.02.2015 року ОСОБА_4, із заявою про відмову від прийняття спадщини за заповітом посвідченим Порохнею О. В., приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області 22 березня 2005 року за реєстровим №426 на користь ОСОБА_3, яка на момент подачі заяви мешкала в АДРЕСА_1;

18.02.2015 року ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, син спадкодавця, із заявою про відмову від прийняття спадщини за заповітом посвідченим Порохнею О. В., приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області 22 березня 2005 року за реєстровим №426 на користь ОСОБА_3, який на момент подачі заяви мешкав в АДРЕСА_3;

20.02.2015 року ОСОБА_4, з заявою про вимогу до спадкоємців померлого, щодо погашення заборгованості.

Відтак судом встановлено, що спадщину прийняв ОСОБА_3 в порядку ст. 1269 ЦК України. Відповідачем ОСОБА_3 також не заперечується факт отримання ним спадщини.

Тож судом було встановлено, що будинок. який перебував у іпотеці банку, перейшов у власність відповідача ОСОБА_3

Посилання в апеляційній скарзі на те, що банк своєчасно протягом 6 місяців від дня коли дізнався про смерть спадкодавця, не пред'явив свої вимоги до ОСОБА_3, а направив листа з вимогами погашення боргу до нотаріальної контори. не можуть бути підставою для відмови у позові.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на час звернення банку до нотаріальної контори з вимогами до спадкоємців про погашення боргу, ще не сплив 6 місячний строк, встановлений законом для прийняття спадщини.

Встановлені ст. 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 8 квітня 2015 року № 6-33цс15 та від 12 квітня 2017 року № 6-2962цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

При цьому вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений ст. 1281 ЦК України приймає претензії кредиторів спадкодавця.

Таким чином, пред'явлення кредитором своїх вимог до спадкоємців через нотаріуса не суперечить положенням ч. 2 ст. 1281 ЦК України.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що отриманий відповідачем ОСОБА_3 у спадщину будинок, на який просив завернути стягнення позивач, був обтяжений іпотекою.

Відповідно до ст. 23 Закон України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору і припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору (ст. ст. 3, 17 Закону України "Про іпотеку).

Невиконання боржником зобов'язань за договором кредиту є встановленим і не спростованим.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що суд не досліджував питання чи отримував позичальник грошові кошти, який розмір заборгованості, та чи порушувалися строки погашення кредиту, є безпідставними.

Так, відповідачем не оспорений ані кредитний договір, ані договір іпотеки. З матеріалів справи вбачається, та не спростовано відповідачем, що позичальник ОСОБА_5 за життя здійснював погашення кредиту, позивачем наданий розрахунок заборгованості з зазначенням руху коштів, періодів та розміру погашення кредитної заборгованості. Крім того, з кредитного договору вбачається, що грошові кошти позичальником отримані у банку на придбання жилого будинку, який і був переданий у іпотеку. Право власності ОСОБА_5 на іпотечний будинок на час його придбання не осорювалося іншими особами.

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ст. 33 Закону України "Про іпотеку").

Доводи апеляційної скарги містять зазначення і про те, що спадкоємець відповідає за боргами позичальника лише в межах вартості отриманого ним у спадщину майна а кредитором не було вжито заходів щодо з'ясування, чи не бажає спадкоємець задовольнити вимоги кредитора шляхом одноразового платежу, як це передбачено ст. 1282 ЦК.

Натомість положення ст. 1282 ЦК щодо сплати боргів одноразовим платежем не можуть бути застосовані, позаяк позивачем заявлялися вимоги про стягнення боргу, які не визнавалися відповідачем, а тому суд першої інстанції вирішив справу в межах заявлених позивачем вимог, задовольнивши позов лише в частині звернення стягнення на іпотечне майно, виходячи з того, що борг не погашений, а іпотека не була припинена.

За положеннями є ст. 1282 ЦК, на які посилається в апеляційній скарзі відповідач, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

У п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором.

Відтак звертаючи стягнення на предмет іпотеки, суд виходив з положень, які регулюють правові наслідки отримання спадкоємцем права власності на майно, обтяжене іпотекою, а не на будь-яке інше майно, що перейшло у спадщину.

Посилання апелянта на те, що розмір заборгованості, зазначений банком у листі до спадкоємців менш ніж розмір заборгованості в рахунок якої звернене стягнення також не тягне за собою скасування оскаржуваного судового рішення.

Так, з матеріалів справи та кредитного договору вбачається. що кредит був отриманий позичальником у іноземній валюті в розмірі 500 000 доларів США., загальна заборгованість за договором становила 239 343, 72 долари США. Зазначені суми підтверджені розрахунком з зазначенням руху коштів, а суми заборгованості, зазначені у претензії до спадкоємців не містять посилань на розрахунок та не були погашені спадкоємцем навіть у розмірі,зазначеному в претензії.

Не ґрунтується на фактичних обставинах твердження відповідача про відсутність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями. Так, в матеріалах справи містяться копії генеральних ліцензій, які надавалися як позивачеві так і його право попереднику на право здійснення валютних операцій.

Крім того ані позичальник, ані відповідач не оспорювали кредитний договір з підстав його невідповідності закону.

Посилання апелянта на невизначеність (або неправильну визначеність) початкової вартості предмета іпотеки як на обставину, що порушує права іпотекодавця, не є переконливими з огляду на наступне.

У оскаржуваному судовому рішенні суд зазначив що реалізація предмета іпотеки має здійснюватися із застосуванням процедури продажу предмета іпотеки , встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Судом першої інстанції зазначена початкова вартість предмета іпотеки на підставі домовленості, досягнутої сторонами при укладенні іпотечного договору, що не суперечить закону та не порушує права іпотекодавця.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду в рамках справи № 235/3619/15-ц, провадження № 14-11цс18 від 21 березня 2018 року, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону України «Про іпотеку».

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Відтак зазначення в резолютивній частині судового рішення початкової ціни продажу предмета іпотеки не порушує права відповідача та не перешкоджає йому у разі незгоди з цією ціною вирішувати питання дійсної вартості в межах виконавчого провадження.

З огляду на викладене. судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 червня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 17 травня 2018р.

Головуючий:

Судді: