Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 127/1853/17

провадження № 61-31023св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представники відповідача - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2017 року у складі судді Венгрин О. О. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 11 жовтня 2017 року у складі суддів Рибчинського В. П., Голоти Л. О., Зайцева О. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 2 181 600 грн боргу за договором позики, що еквівалентно 80 800 доларам США.

Позов мотивовано тим, що 04 вересня 2010 року між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до якого остання отримала у позику 20 000 доларів США зі сплатою 4% щомісячно, строк повернення грошових коштів у розписці не вказано.

03 березня 2016 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення коштів, однак остання в добровільному порядку борг не повернула.

За період з 04 вересня 2010 року по 04 січня 2017 року борг за позикою складається з: 544 000 грн (еквівалентно 20 000 доларів США) основного боргу, 164 1600 грн (еквівалентно 60 800 доларів США) процентів за користування позикою.

Оскільки в порушення взятих на себе зобов'язань за договором позики, відповідач в добровільному порядку кошти не повернула, позивач просив стягнути суму боргу в судовому порядку.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 04 вересня 2010 року в сумі 2 170 288 грн, 2000 грн - судового збору, а також 6000 грн - судового збору на користь держави.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) в строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки права позивача відповідачем порушені, тому вони підлягають захисту: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики від 04 вересня 2010 року у розмірі 2 170 288 грн.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 11 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що договором позики не встановлений строк повернення коштів, тому пред'явлення вимоги свідчить про закінчення строку договору. Строк повернення позики визначений моментом пред'явлення вимоги, у зв'язку з чим позика повинна бути повернута позичальником протягом 30 (тридцяти) днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це. Звернення до суду з позовною вимогою є тотожним направленню письмової вимоги, лист-вимога про повернення коштів також знаходиться в матеріалах справи, з якими відповідач була ознайомлена через свого представника, їй було достеменно відомо про вимогу про повернення позики, оскільки нею подавалась заява про скасування заочного рішення, і з часу подачі заяви про скасування заочного рішення пройшло більше 30 днів.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі рішення та відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами порушено норми статей 1046, 1047, 1049 ЦК України. Розписка, по якій позивач просить стягнути борг, не містить головної її умови в розумінні статті 1049 ЦК України, а саме не містить обов'язку відповідача повернути кошти. Дана обставина судами не врахована.

Судами першої та апеляційної інстанції невірно визначено, що подання позову про стягнення боргу прирівнюється до надсилання вимоги про повернення боргу в розумінні пункту 2 частини першої статті 1049 ЦК України, оскільки право позикодавця може бути порушене виключно після закінчення 30 денного строку з дня вручення позичальнику вимоги про повернення коштів. Відповідач не отримувала вимогу від 03 березня 2016 року, тому у позивача не настало порушення його прав і, відповідно у відповідача не з'явився обов'язок повертати кошти.

Суди першої та апеляційної інстанції зобов'язані були встановити реальну природу розписки та встановити, чи дійсно вона є договором позики, однак ця обставина була залишена поза увагою. В матеріалах справи відсутній оригінал розписки від 04 вересня 2010 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_5 на вищевказані судові рішення. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Позивач не скористався правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що за розпискою від 04 вересня 2010 року ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_4 у борг грошові кошти в сумі 20 000 доларів США зі сплатою 4% щомісячно.

Строк виконання грошового зобов'язання договором позики не встановлено.

03 березня 2016 року позивач направив ОСОБА_5 вимогу про повернення боргу за договором позики.

Вказана вимога, згідно із зворотним рекомендованим повідомленням повернулась позивачу без вручення адресату у зв'язку із закінченням терміну зберігання.

У січні 2017 року позивачем подано відповідний позов до суду про стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, дали належну оцінку борговій розписці, встановили її правову природу та дійшов обґрунтованого висновку про наявність між сторонами відносин, які виникли з договору позики, а відповідною розпискою підтверджується як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов'язання повернути ці кошти.

Так, у власноручно написаній ОСОБА_5 розписці від 04 вересня 2010 року, остання вказала, що взяла у борг у ОСОБА_4 20 000 доларів США в присутності ОСОБА_8, який є гарантом повернення грошей, зі сплатою 4% щомісячно.

Зміст вказаної розписки про отримання грошових коштів із щомісячною сплатою процентів свідчить про фактичне отримання грошей у позику та про наявність у ній зобов'язання їх повернення.

При цьому, відповідач договір позики не оспорювала, в тому числі за його безгрошовістю.

Таким чином, суди встановили справжню правову природу укладеного між сторонами договору та дійшли правильного висновку про укладення договору позики.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що судами не встановлено правову природу правочину між сторонами та не враховано правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, згідно з яким розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів, є необґрунтованими, оскільки судами дано належну правову оцінку зібраним доказам, в тому числі змісту розписки та умов надання позики, з яких вбачається зобов'язання позичальника повернути борг позикодавцю, в тому числі із щомісячною сплатою процентів. При цьому відповідач не надав суду жодних доказів і не обґрунтував свої доводи про іншу правову природу укладеного між сторонами правочину.

Доводи касаційної скарги відповідача, що у позивача не виникло право на повернення позики, а у позичальника не виник обов'язок повертати кошти, оскільки вимога про повернення коштів нею не отримувалась, є необґрунтованими.

Так, перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку аналогічним доводам та правильно виходив з того, що звернення до суду з позовною вимогою є тотожним направленню письмової вимоги, лист-вимога про повернення коштів також знаходиться в матеріалах справи, з якими відповідач ознайомлена через свого представника та про наявність вимоги про повернення позики їй було достовірно відомо, разом з тим, з часу подачі заяви про скасування заочного рішення пройшло більше 30 днів, а сума позики не повернута.

Дата повернення коштів у розписці відсутня, а тому відповідно до пункту 2 частини першої статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з висновками місцевого суду про наявність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів відповідно до розписки, оскільки остання була обізнана про пред'явлення позову щодо повернення грошових коштів, але ніяких дій стосовно їх повернення позивачу протягом усього часу розгляду справи, в тому числі апеляційним судом, не здійснила.

В даному випадку, апеляційний суд правильно виходив з того, що пред'явлення вимоги (подання позову) свідчить про закінчення строку договору позики та настання строку для повернення коштів.

Доводи касаційної скарги відповідача не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення боргу за договором позики.

Законне і обґрунтоване судове рішення не може бути скасовано з одних лише формальних підстав.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, з яких суди виходили, вважаючи обґрунтованими вимоги позивача, та з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська