АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №2604/23578/12

провадження № 22-ц/796/213/2018

17 травня 2018 року м. Київ

Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Панченка М.М.

при секретарі Дука В.В.

сторони:

позивачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Партнер»

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Партнер» про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання договорів недійсними, визнання права власності на майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року у складі судді Виниченко Л.М.,

встановив:

У жовтні 2012 року ОСОБА_7 звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з кінця 2002 року вона та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а з 1 червня 2006 року до 26 жовтня 2012 року - у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання вони придбали за спільні кошти майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2; квартиру АДРЕСА_3; нежилі приміщення АДРЕСА_5 (літера «А»); автомобіль «Honda Accord», номерний знак НОМЕР_1; автомобіль «Toyota Land Cruiser», номерний знак НОМЕР_2, 2008 року випуску.

Посилаючись на те, що до розірвання шлюбу ОСОБА_3 без її згоди відчужив належне їм спільне майно за цивільно-правовими угодами, згоди на укладення яких вона не надавала, ОСОБА_7 просила встановити факт проживання її з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2002 року; визнати зазначене майно спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_3; визнати недійсними: договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 укладений 01 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4; договір дарування квартири АДРЕСА_3, укладений 01 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5; договір дарування нежилих приміщень АДРЕСА_5, укладений 16 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6; договір купівлі-продажу автомобіля «Toyota Land Cruiser», номерний знак НОМЕР_2, укладений 31 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Євро-Партнер».

Справа розглядалась судами неодноразово.

Дніпровський районний суд м. Києва рішенням від 29 квітня

2014 року позов ОСОБА_7 задовольнив частково: визнав автомобіль «Toyota Land Cruiser» спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_3; у задоволенні решти позовних вимог відмовив; вирішив питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2014 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 10 червня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня

2014 року в частині відмови ОСОБА_7 у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля «Toyota Land Cruiser», укладений 31 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Євро-Партнер», скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 25 червня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилила, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року в частині, залишеній без змін рішенням апеляційного суду, та рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року залишила без змін.

Постановою Верховного Суду України від 08 червня 2016 року ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля «Toyota Land Cruiser», номерний знак НОМЕР_2, укладений 31 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Євро-Партнер» залишено без розгляду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року позовні вимоги в частині визнання автомобіля «Toyota Land Cruiser», номерний знак НОМЕР_2, спільним майном ОСОБА_7 та ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 р. у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ТОВ «Євро-Партнер» про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною власністю та визнання договорів купівлі-продажу і дарування недійсними відмовлено.

На вказане судове рішення представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свої доводи мотивує тим, що ОСОБА_7 з 1995 р. по 23.05.2006 р., а відповідач ОСОБА_3 з 28.04.1990р. по 15.08.2004р. перебували у інших зареєстрованих шлюбах, при цьому з осені 2002 року вони проживали спільно, як сім'я, маючи спільний побут та ведучі спільне господарство.

31 серпня 2004 року, після офіційного розлучення, ОСОБА_7 разом з ОСОБА_3 придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1, в якій проживали разом. Вказана квартира була придбана за кошти ОСОБА_7 (спадок від діда близько 70 000 доларів США). При цьому оформлена квартира була лише на відповідача ОСОБА_3

Така ж ситуація була і при придбанні квартири за адресою: АДРЕСА_2, в яку, після проведення ремонту, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 переїхали жити, а також нежилих приміщень, що розташовані в АДРЕСА_5

Факт спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_3 однією сім'єю підтверджується фотоматеріалами та показами свідків: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Зазначив, що ряд довіреностей, копії яких містяться в матеріалах справи, вказують на тісні зв'язки між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 та їх родинами, яким суд першої інстанції не дав належної оцінки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року позивач ОСОБА_7 померла.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 травня 2018 року до участі в справі залучено правонаступників позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.129 т.4).

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримав з наведених в ній підстав.

Відповідач ОСОБА_3, представник відповідачів ОСОБА_12 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_13 з 19 грудня 1995 року, який було розірвано 23 травня 2006 року (а.с.12, 139 т.1).

ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_14 з 28 квітня 1990 року, який було розірвано 26 серпня 2004 року (а.с. 198 т.1, 116 т.2).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 31 серпня 2004 року ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_3 яку 01 березня 2012 року подарував ОСОБА_5 (а. с. 80, 196, том 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 25 квітня 2006 року ОСОБА_3 придбав квартиру, що знаходиться у будинку АДРЕСА_1 (а.с.14 т.1), яку передав у власність (продав) ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу квартири від 01 березня 2012 р. (а.с.81 т.1).

01 грудня 2005 року ОСОБА_3 став власником автомобіля "Honda Accord", державний номерний знак НОМЕР_1 (а. с. 16, 86 т.1).

З 1 червня 2006 року до 26 жовтня 2012 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі (а. с. 11, 50, 213 т.1).

За час перебування у шлюбі було набуто майно: нежилі приміщення АДРЕСА_5 що належали ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 29 вересня 2007 року. Вказане нерухоме майно ОСОБА_3 подарував ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 16 березня 2012 року (а.с.13, 15 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову про встановлення факту проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2002 року, суд першої інстанції виходив з того, що чинним в період з 2002 року по 31 грудня 2003 рік законодавством встановлення факту проживання однією сім'єю не передбачалося. Проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Позивачем не доведено, що спірне майно було придбано сторонами під час спільного проживання, в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. За таких підстав згоди позивача на відчуження цього майна не було потрібно, а тому відсутні підстави для визнання недійсними правочинів, на підставі яких воно було відчужено. Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання спільною сумісною власністю нежилого приміщення з АДРЕСА_5 суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що вказане майно є особистою власністю відповідача, оскільки було набуто останнім за кошти, що належали йому особисто.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки воно відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Так, відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 4 ст.3 цього Кодексу сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Тобто, право осіб на створення сім'ї без шлюбу законом не заборонено. Проживання жінки та чоловіка без шлюбу може бути підставою для створення сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст.25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

З огляду на викладене, перебування жінки та чоловіка у зареєстрованому шлюбі, що є підставою для створення однієї сім'ї, виключає одночасне створення обома або одним з них на інших не заборонених законом підставах іншої сім'ї, зокрема шляхом проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Відповідно, перебування чоловіка та жінки або одного з них у зареєстрованому шлюбі виключає можливість встановлення щодо обох або одного з них факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з іншою особою.

За загальним правилом проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя (ст.21 СК України).

За правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю.

При цьому необхідним є встановлення обставин, на які вказує ст. 3 СК України зокрема: спільне проживання однією сім'єю; 2)спільний побут; 3) взаємні права та обов'язки.

Правило про можливість одночасного перебування жінки та чоловіка тільки в одному шлюбі, і встановлення на цій підставі режиму спільного сумісного майна, набутого в цей період, встановлене також з метою захисту особистих немайнових та майнових інтересів кожного з подружжя. Сімейні відносини, що виникли на підставі шлюбу, тривають до офіційного його розірвання в порядку, встановленому законом, незалежно від того, припинено проживання чи спільне ведення господарства. Особа не може одночасно мати взаємні права та обов'язки у шлюбі і права та обов'язки в сім'ї, що створена на іншій ніж шлюб підставі (спільне проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу).

З огляду на ту обставину, що на час набуття спірного майна у власність ОСОБА_7 до 23 травня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_13, правила ч.2 ст.74 СК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки наявність шлюбу виключає виникнення у дружини та/або чоловіка у цьому шлюбі права спільної сумісної власності з особами, з якими вона та/або він проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

При вирішенні даного спору судом першої інстанції враховано правовий висновок Верховного Суду України від 08 червня 2016 р. в даній справі (№6-2253цс15), відповідно до якого вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналогічні положення мали і ст. 10, 11, 60 ЦПК України в редакції, що була чинною на момент ухвалення рішення судом першої інстанції.

Обставини набуття (придбання) сторонами спірного майна у спільну сумісну власність внаслідок спільної праці та за спільні грошові кошти суду не доведено.

Суд першої інстанції дав належну правову оцінку показам свідків позивача ОСОБА_15, ОСОБА_10, ОСОБА_11, фотоматеріалам (а.с.5-18 т.2), які не доводять обставину набуття майна у власність за рахунок спільної праці та спільних грошових коштів сторін.

Не можуть слугувати належними доказами на підтвердження вказаної обставини й сукупність інших наданих суду доказів: довіреності на керування автомобілем від 12.09.2013 р., якою ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_2, ОСОБА_16 керувати належним йому автомобілем; довіреності від 13.06.2004 р., якою ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_7 від його імені користуватися належною йому ячейкою в АППБ "Аваль", який знаходиться за адресою: м. Київ, б-р. Л.Українки, буд.26; довіреності від 07.09.2005 р., якою ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_3, або ОСОБА_7, або ОСОБА_2, або ОСОБА_16 бути її представником в органах Державтоінспекції тощо з питання експлуатації, зняття з обліку, постановки на облік та продажу належного їй на автомобіля (а.с.2- 4 т.2).

Оскільки квартира АДРЕСА_3; квартира АДРЕСА_2; автомобіль «Honda Accord», номерний знак НОМЕР_1 не були спільним сумісним майном ОСОБА_7 та ОСОБА_3, згоди ОСОБА_7 на відчуження цього майна потрібно не було, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним правочинів, на підставі яких вказане майно було відчужено.

За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Судом встановлено, що відповідно до довідки ПАТ "АКБ "Аркада" №921/7 від 11 травня 2012 року, ОСОБА_3 уклав Договір по участь у Фонді фінансування будівництва №638-НП від 15.11.2004 р. та повністю проінвестував за рахунок особистих коштів нежитлові приміщення АДРЕСА_6. На інвестування кошти були внесені таким чином: 15.11.2004 р. - 106 013,25 грн., прибутковий ордер №33; 30.11.2004 р. - 247 319,73 грн., прибутковий ордер №3. Повна вартість стовітсотково проінвестованого вищезазначеного нежитлового приміщення складає 353 332 грн. 98 коп. (а.с.199-201 т.1).

Оглядові ордери на вказане нерухоме майно холдинговою компанією "Київміськбуд" було видано на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_3 (а.с.207 т.2).

Як пояснив відповідач, джерелом для придбання вказаного майна були кошти, отримані від продажу гаражного боксу АДРЕСА_7 яка належала його матері. На підтвердження вказаних обставин відповідачем надано відповідні докази (а.с. 208 -211 т.1).

Відповідач спростував існуючу презумпцію того, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя. Доказів протилежного суду надано не було.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірне нежиле приміщення було придбано за особисті кошти відповідача, а тому в силу положень ст.57 СК України є об'єктом його особистої приватної власності та його подальше відчуження не потребувало отримання згоди ОСОБА_7

За відсутності доказів, які у своїй сукупності давали б змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, правові підстави для задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення по суті пред'явленого позову відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 травня 2018 року.

Головуючий

Судді: