Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 201/6204/17-ц

провадження № 61-26691св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Університет митної справи та фінансів,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах, якого діє представник ОСОБА_2, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2017 року у складі судді Ходаківського М. П. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Університету митної справи та фінансів про стягнення заборгованості з виплати стипендії, стягнення неповернутих коштів за навчання, втраченої вигоди.

Позовна заява мотивована тим, що він навчався на денному відділенні за напрямом - за державним замовленням (бюджетна форма навчання) технічного факультету Академії митної служби України, правонаступником, якої є Університет митної справи та фінансів, з 01 вересня 2010 року до 03 липня 2014 року. Позивач, користуючись пільгою, передбаченою статтею 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» мав право, як дитина, батько якої мав стаж підземної роботи понад 15 років, на стипендію за рахунок коштів державного бюджету в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб. Позивач зазначає, що відповідач не в повному обсязі нараховував та виплачував йому стипендію, у зв'язку з чим утворилась недоплата. Крім того, відповідач на виконав вимоги Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» та не працевлаштував його після закінчення навчання, що призвело до збитків у вигляді не отриманої мінімальної заробітної плати.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача заборгованість із виплати стипендії за період травень - грудень 2014 року в розмірі 8 526 грн, за вересень - грудень 2015 року в розмірі 2 212 грн, за січень - червень 2016 року в розмірі 8 412 грн; залишок неповернутої суми у розмірі 6 600 грн, сплаченої вартості освітньої послуги за рік навчання за договором про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації або про надання освітніх послуг Академією митної служби України від 04 серпня 2014 року; збитки у вигляді упущеної вигоди внаслідок неотримання ним заробітної плати за період з 01 вересня 2016 року до 01 травня 2017 року у розмірі 18 750 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Університету митної справи та фінансів на користь ОСОБА_1 недонараховану та невиплачену стипендію за період з 01 травня 2014 року до 01 липня 2014 року в розмірі 2 436 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач у період з 01 травня 2014 року до 01 липня 2014 року мав передбачені законом підстави для отримання спеціальної стипендії у розмірі одного прожиткового мінімуму. Позовні вимоги про стягнення збитків у вигляді утраченої вигоди внаслідок неотримання ним заробітної плати не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_1, навчаючись на останньому курсі, не виявив бажання та не звернувся до відповідача із проханням про укладення договору про працевлаштування.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення судових витрат. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 35,03 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач має право на відшкодування йому недонарахованої та невиплаченої стипендії, саме за період з 01 травня 2014 року до 01 липня 2014 року. Крім того, ОСОБА_1 не дотримав вимог Порядоку укладення договорів про працевлаштування випускників вищих та професійно-технічних навчальних закладів, оскільки він, навчаючись на останньому курсі, не подав заяви на укладення договору про майбутнє працевлаштування. Тому немає правових підстав для задоволення позовних вимог щодо відшкодування збитків у вигляді утраченої вигоди внаслідок неотримання ним заробітної плати за період з 01 вересня 2016 року по 01 травня 2017 року.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди внаслідок неотримання ним заробітної плати за період з 01 вересня 2016 року до 01 травня 2017 року у розмірі 18 750 грн та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги, що Порядок укладення договорів про працевлаштування випускників вищих та професійно-технічних навчальних закладів не передбачав письмової форми підтвердження бажання позивача як випускника укласти договір про працевлаштування.

Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржується ОСОБА_1 лише в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди внаслідок неотримання ним заробітної плати, а тому перевіряється судом касаційної інстанції на предмет законності й обґрунтованості тільки в цій частині відповідно до вимог статті 400 ЦПК України.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у січні 2018 року до Верховного Суду, Університет митної справи та фінансів зазначав, що вказаним Порядком визначено процедуру укладення договорів про працевлаштування випускників вищих та професійно-технічних навчальних закладів, на яких поширюється дія Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», проте випускник не виявив такого бажання, і позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами такого договору.

17 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Суди попередніх інстанцій встановили, що згідно з довідкою Донецької паливно-енергетичної компанії «Шахта «Павлоградвугілля» від 20 травня 2010 року батько ОСОБА_1 - ОСОБА_2, має стаж роботи у вугільній промисловості на підземних роботах з повним робочим днем у шахті 18 років 09 місяців 24 дні.

В зв'язку з цим на ОСОБА_1 поширюються пільги, встановлені статтею 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці».

ОСОБА_1 навчався на денному відділенні бюджетної форми фінансування технічного факультету Академії митної служби України з 01 вересня 2010 року до 03 липня 2014 року.

У зв'язку із завершенням курсу навчання ОСОБА_1 відрахований з Академії митної служби України згідно з наказом від 03 липня 2014 року «Про закінчення навчання студентів та слухачів ІV-го курсу факультету інформаційних та транспортних систем і технологій». По закінченню навчання отримав диплом бакалавра.

Відповідно до наказу від 04 серпня 2014 року «Про зарахування на навчання» з 01 вересня 2014 року ОСОБА_1 зарахований студентом п'ятого курсу за спеціальністю «Інформаційні управляючі системи та технології» на денну форму навчання за кошти фізичних та юридичних осіб.

В подальшому ОСОБА_1 за результатами зимової заліково-екзаменаційної сесії 2014/2015 навчального року наказом від 29 грудня 2014 року був відрахований з Академії митної служби України за невиконання навчального плану.

Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 17 лютого 2015 року «Про деякі питання припинення Академії митної служби України та Дніпропетровської державної фінансової академії» Університет митної справи та фінансів є правонаступником усіх прав і обов'язків Академії митної служби України та Дніпропетровської державної фінансової академії.

Відповідно до наказу Університету митної справи та фінансів від 13 травня 2016 року «Про введення в дію штатного розпису» з 01 червня 2016 року факультет інформаційних та транспортних систем і технологій перейменовано в технічний факультет.

Згідно з наказом «Про зарахування на навчання» з 01 вересня 2015 року ОСОБА_1 зарахований студентом п'ятого курсу за спеціальністю «Інформаційні управляючі системи і технології» на денну форму навчання за кошти державного бюджету.

У зв'язку із завершенням повного курсу навчання з 25 червня 2016 року ОСОБА_1 відрахований з Університету митної справи та фінансів згідно з наказом від 24 червня 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) шахтарі, які мають стаж підземної роботи не менш як три роки, а також протягом трьох років після здобуття загальної середньої освіти особи, батьки яких є шахтарями та які мають стаж підземної роботи не менш як 15 років або які загинули внаслідок нещасного випадку на виробництві чи стали інвалідами I або II групи, зараховуються поза конкурсом за особистим вибором спеціальності до державних і комунальних вищих та професійно-технічних навчальних закладів України для навчання за рахунок коштів державного і місцевих бюджетів з наданням місць у гуртожитках на час навчання та гарантованою виплатою за рахунок коштів державного бюджету стипендії в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

Згідно з частиною другою статті 62 Закону України «Про вищу освіту» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) особи, які навчаються у вищих навчальних закладах за денною формою навчання за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, мають право на отримання стипендій у встановленому законодавством порядку. Відповідно до частини третьої статті 62 Закону України «Про вищу освіту» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) особи, які навчаються у вищих навчальних закладах за денною формою навчання, можуть отримувати інші стипендії, призначені фізичними (юридичними) особами.

Установлено, що ОСОБА_1 була призначена та частково виплачувалась стипендія відповідно до вищевказаних норм законів згідно з розрахунком, зазначеним в довідках № 962, 963 Університету митної справи та фінансів. Судами частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення недонарохованої стипендії за період навчання в сумі 2436 грн.

Рішення судів у цій частині позовних вимог не оскаржуються.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача недоплаченої стипендії, позивач також просив стягнути на його користь збитки у вигляді упущеної вигоди внаслідок неотримання ним заробітної плати за період з 01 вересня 2016 року до 01 травня 2017 року у розмірі 18 750 грн. Оскільки всупереч вимогам Порядку укладення договорів про працевлаштування випускників вищих та професійно-технічних навчальних закладів, на яких поширюється дія Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року № 789, з позивачем не було укладено договір про працевлаштування на роботу після закінчення навчального закладу. Розмір збитків становить 18 750 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вказував, що не порушував вимог пункту 3 Порядку, оскільки позивач не звертався до керівника вищого навчального закладу із заявою про працевлаштування на роботу, тому немає неправомірних дій навчального закладу та, як наслідок, вини у завданні збитків у вигляді упущеної вигоди.

Місцевий та апеляційний суди відмовили у задоволенні позовних вимог в цій частині, погодившись із запереченнями відповідача.

Колегія суддів Верховного Суду вважає висновки судів у цій частині обґрунтованими, враховуючи таке.

Предметом касаційного розгляду є рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення з відповідача збитків за непрацевлаштування позивача на роботу після закінчення навчання у вигляді упущеної вигоди у розмірі не отриманої ним заробітної плати.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, серед іншого, вважаються втрати, яких особа зазнала зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Частиною другою статті 1166 ЦК України встановлено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Процедура укладення договору визначена пунктом 3 Порядку укладення договорів про працевлаштування випускників вищих та професійно-технічних навчальних закладів, на яких поширюється дія Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якого випускники, які навчалися у державних та комунальних вищих та професійно-технічних навчальних закладах, на останньому курсі за власним бажанням укладають договір про працевлаштування з керівником вищого чи професійно-технічного навчального закладу і з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною, районною, Київською та Севастопольською міською держадміністрацією залежно від місця розташування навчального закладу.

Аналіз вказаної норми свідчить, що для реалізації наданої пільги, позивач, на останньому курсі навчання, повинен був подати до керівника свого вищого навчального закладу заяву про бажання працевлаштування на підставі направлення на роботу. Вказана заява повинна була бути розглянута та укладено, за наявності підстав, трьохсторонню угоду з випускником.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин справи, суди першої та апеляційної інстанцій у цій частині дійшли обґрунтованого висновку, що, право обов'язкового працевлаштування на підставі направлення на роботу виникає відповідно до угоди, укладеної за власним бажанням між випускником, керівником навчального закладу та органом місцевого самоврядування. Оскільки ОСОБА_1, навчаючись на останньому курсі, не виявив такого бажання, бо не звертався із заявою, та з огляду на відсутність у відповідача обов'язку щодо укладення такого договору, позовні вимоги щодо відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди внаслідок неотримання ним заробітної плати є безпідставними.

Доводи касаційної скарги щодо усного звернення випускника до відповідача про подальше працевлаштування, не спростовують висновків судів у цій частині, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Доказів, що позивач звертався із заявою та відповідач ухилявся від її розгляду, матеріали справи не містять.

Відповідно до частини третьої статті 10 та частин першої і четвертої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, посилання ОСОБА_1 на те, що він звернувся до адміністрації Університету митної справи та фінансів в усному порядку обґрунтовано відхилені судами. Крім того, до участі у справі не було залучено Дніпропетровську обласну державну адміністрацію як місцевий орган виконавчої влади за місцем розташування навчального закладу, який повинен бути стороною угоди про працевлаштування випускника.

Інші, наведені в касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, однак вони не містять обставин і фактів на спростування цих висновків апеляційного суду по суті вирішеного спору. Крім того, доводи касаційної скарги щодо обставин справи та викладення подій зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду у незміненій частині та апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому ці рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах, якого діє представник ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2017 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І. М.Фаловська