Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 372/3542/16-ц

провадження № 61-28566св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представник відповідачів - ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, на рішення Апеляційного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лівінського С. В., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 квітня 2010 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково та стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі

2 916 108 грн 80 коп. Рішенням Апеляційного суду Київської області

від 16 листопада 2010 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалене нове, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2011 року рішення суду апеляційної інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу у розмірі 1 746 800 грн та

1 729 332 грн відсотків за користування позикою, а всього 3 476 132 грн. Вказане рішення суду касаційної інстанції ОСОБА_4, ОСОБА_5 та

ОСОБА_7 не виконують, заборгованість не сплачують, а, отже, умови договору позики ними не виконані.

Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням збільшених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 солідарно на свою користь грошові кошти у розмірі 4 939 256 грн, що включають 3 406 260 грн - 3 % щомісячних від суми позики; 1 248 962 грн - інфляційні втрати; 284 034 грн - 3 % річних, а також 6 890 грн за сплату судового збору.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15 червня

2017 року у складі судді Болобана В. Г. позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 солідарно на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 532 996 грн, що включають 1 248 962 грн - інфляційні витрати, 284 034 грн - 3 % річних.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 солідарно на користь ОСОБА_1 3 % річних в розмірі 141 179 грн 72 коп. У задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних витрат відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції не врахував, що частиною другою статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а не на невиконання судового рішення. Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень частини другої статті 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Стягненню на користь позивача підлягають 3 % річних за період з 22 грудня 2013 року по 22 грудня 2016 року (час звернення до суду з позовом), тобто за три роки (відповідно до статті 257 ЦК), що передують дню його звернення до суду з цим позовом.

У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1, подана представником - ОСОБА_2, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, він просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що помилковими є висновки апеляційного суду про те, що до спірних правовідносин не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, тобто стаття

625 ЦК України регулює зобов'язальні правовідносини, які існували між сторонами до ухвалення рішення суду. Одночасне стягнення процентів, передбачених статтею 536 ЦК України та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених статтею 625 ЦК України, є правомірними (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором). Не можна погодитись із висновками апеляційного суду про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню строк позовної давності тривалістю у три роки, оскільки кредитор зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року до Верховного Суду надійшло заперечення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на касаційну скаргу

ОСОБА_1, у якому зазначено, що касаційну скаргу підписано особою, яка є представником за довіреністю, а не адвокатом. Оскільки відповідно до умов договору грошове зобов'язання визначено в іноземній валюті, то прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не є підставою для застосування положень

статті 625 ЦК України. Відповідно до договору позики позичальник повинен повернути позику до 09 червня 2009 року, тому із цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду поза межами позовної давності.

22 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 10 червня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого позикодавець передає позичальнику грошові кошти у сумі 220 тис. доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 09 червня 2008 року становило 1 млн 67 тис. грн, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві вказану суму грошей по курсу НБУ на день повернення позики. ОСОБА_4 був зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк до 09 червня 2009 року.

Майновими поручителями за вказаним договором виступили ОСОБА_7 та ОСОБА_5, предметом майнових гарантій договору є земельна ділянка площею 0,081 га та будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, які є у власності

ОСОБА_7, земельна ділянка площею 0,049 га за адресою: АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_5

10 червня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір про внесення змін до договору позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л. К. 10 червня 2008 року за № 585, згідно з яким позичальник ОСОБА_4 зобов'язується щомісячно виплачувати позикодавцеві ОСОБА_1 три відсотки від суми позики.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 квітня

2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 суму боргу 2 916 108 грн 80 коп. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 1 820 грн судового збору.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 16 листопада 2010 року скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області

від 14 квітня 2010 року та ухвалено нове, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2011 року рішення Апеляційного суду Київської області від 16 листопада 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу

1 746 800 грн та 1 729 332 грн відсотків за користування позикою, а всього

3 476 132 грн.

Відповідно до листа № 8317 від 15 грудня 2016 року відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, станом на 14 грудня 2016 року загальна сума стягнутої заборгованості під час виконання виконавчого листа № 2-532 від 24 березня 2011 року, виданого Обухівським районним судом Київської області становила 349 560 грн 44 коп.

Згідно із частиною першою, другою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня

2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції зроблено передчасний висновок про неможливість застосування індексу інфляції з огляду на те, що грошові зобов'язання виникли в іноземній валюті.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого

2011 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 3 476 132 грн. Оскільки відповідальність за статтею 625 ЦК України настає, зокрема, і за невиконання судового рішення про стягнення грошових коштів у національній валюті, то до такої суми заборгованості застосовується індекс інфляції.

Апеляційний суд на зазначені вище вимоги закону уваги не звернув; не врахував, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

При новому розгляді судом апеляційної інстанції має бути врахована правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження

№ 14-16цс18.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та постановлена з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта