КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/235/2018 Суддя-доповідач Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Задорожній О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року у складі судді Москаленко К.О. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про поділ майна подружжя від 20.06.2014 року, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що 14.06.2014 року між нею та ОСОБА_2 було розірвано шлюб.

20 червня 2014 року між сторонами укладено договір про поділ майна подружжя, за яким ОСОБА_2 зобов'язався виплатити позивачці грошову компенсацію у розмірі 170 000 грн., виплата якої повинна була здійснюватися протягом шести років рівними платежами у розмірі 2 362 грн. до 15-го числа кожного місяця, починаючи з моменту укладення договору.

Позивачка зазначала, що умови укладеного між нею та відповідачем договору виконувалися до 01.06.2017 року, але починаючи від 01.06.2017 року відповідач перестав виконувати умови договору, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість, яку позивачка просила стягнути з ОСОБА_2

Відповідно до розрахунку позивачки загальна сума заборгованості з урахуванням положень ч.2 ст.625 ЦК України та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог (а.с.35), склав 17 170 грн. 54 коп., з яких: 16 534 грн. - сума основної заборгованості; 55 грн. - 3% річних; 461 грн. 08 коп. - пеня; 120 грн. 46 коп. - інфляційні витрати.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором про поділ майна подружжя від 20.06.2014 року 16 534 грн., 3 % річних у розмірі 55 грн., пеню у розмірі 461 грн. 08 коп. та інфляційні витрати у розмірі 120 грн. 46 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму судового збору в розмірі 640 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу розмірі 3 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір укладено в письмовій формі, підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Крім того, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач зобов'язання за договором не виконує.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 червня 2014 року у справі №757/9417/14-ц шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, розірвано.

20 червня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір, відповідно до п.1 якого сторони за взаємною згодою здійснили поділ майна, набутого ними у спільну сумісну власність під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до п.2 Договору за час перебування у шлюбі сторонами було набуто в спільну сумісну власність наступне майно:

2.1. Об'єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, на момент укладення договору технічна документація на стадії розробки, що підтверджується Робочим проектом індивідуального житлового будинку (Котедж В 661-18), який виготовлений СП ДФЛ «ОСОБА_5.» Ліц. АВ №359692.

2.2. Земельна ділянка, яка є невід'ємною частиною розміщення об'єкту незавершеного будівництва - житлового будинку належить Стороні 2 - ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки від 31.05.2011 та є його особистою приватною власністю.

Як вбачається зі змісту п.3 Договору, за взаємною згодою сторін за даним договором об'єкт незавершеного будівництва - житловий будинок залишається у власності сторони 2 - ОСОБА_2 при умові, що останній зобов'язується сплатити грошову компенсацію, що становить 50% вартості об'єкту на користь сторони 1 - ОСОБА_4 у розмірі 170 000 грн.

Сторони домовилися, що виплата грошової компенсації стороною 2 - ОСОБА_2 на користь сторони 1 - ОСОБА_4 буде здійснюватися протягом 6-ти років (72-х місяців) рівними платежами у розмірі 2 362 грн. 00 коп. до 15-го числа кожного місяця, починаючи з моменту укладення даного договору.

Згідно з ч.ч.1, 9 ст.7 Сімейного кодексу України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч.2 ст.7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

За ст.8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст.ст.3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Зокрема, ч.3 ст.6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Норма ст.97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі №6-230цс14.

Згідно з п.2 ч.2 ст.69 СК України договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Разом з тим, як вбачається з п. 2.1. Договору, предметом цього Договору є об'єкт незавершеного будівництва, та на момент укладення Договору технічна документація на стадії розробки.

Частиною 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Право власності на новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Статтею 1 закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27.05.2015 у справі №6-159цс15.

Отже, без введення об'єкту в експлуатацію майно не є нерухомістю, а тому укладений між сторонами Договір не потрібно було нотаріально посвідчувати.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Згідно з п.8 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Як вбачається зі ст.203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Суд вірно критично поставився до факту непогодження відповідача з умовами Договору, так як ОСОБА_2 майже три роки належним чином виконував умови Договору, перераховуючи погоджену між сторонами грошову суму на рахунок позивача, що приймається судом до уваги як прийняття відповідачем узгоджених умов.

Крім того, відповідач, зазначаючи про те, що Договір було укладено за відсутності вільного волевиявлення та за умов тяжких обставин для нього, не скористався своїм правом на звернення до суду з позовом про визнання Договору недійсним чи розірвання Договору.

Також у п.8 Договору зазначено, що договір відповідає дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається без застосування обману чи приховування фактів, що мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу та правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, які створюються даним договором, а також засвідчують, що у договорі визначені всі істотні умови, про що свідчать особисті підписи.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частинами 1, 2 ст.612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до вимог ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що Договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов Договору, сторони Договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Згідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі наведеного суд вірно вважав, що позовні вимоги підлягали до задоволення в повному обсязі, в тому числі і щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 3000 грн., оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивачкою понесені в якості судових витрат витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджується копією Договору про надання правової допомоги №3/09-17 від 01.09.2017; копією додаткової угоди №1 до Договору №3/09-17 від 01.09.2017; копією Акту здачі-приймання робіт (послуг) №1/01-18 від 12.01.2018; копією квитанції про оплату правової допомоги у розмірі 3 000 грн. 00 гкоп.; копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; копією витягу з Єдиного реєстру адвокатів України.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Адвокат позивачки (ОСОБА_6) просив стягнути з відповідача 2000 грн. понесених витрат на правову допомогу, наданій ним за представництво її інтересів в суді апеляційної інстанції та підготовку відзиву на апеляційну скаргу, які колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Клопотання представника позивачки - адвоката ОСОБА_6 про стягнення судових витрат задовольнити повністю і стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: 08397, АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_3 (зареєстрована за адресою: 03058, АДРЕСА_1) 2 000 грн. судових витрат на правову допомогу.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: