П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

Головуючого Прокопчук Л.М.,

Суддів Самчишиної Н.В., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.

За участю учасників справи - позивача ОСОБА_2, представників відповідача Кордіка Є.І. та Устименка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2018 року, винесену в приміщенні того ж суду об 11:53 у складі судді Рум'янцевої Н.О. (повний текст судового рішення складено в той же день) у цивільній справі (єдиний унікальний номер 489/5639/18, номер провадження 22ц/812/556/18) за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кедр-25» про стягнення недоплаченої суми заробітної плати,

В С Т А Н О В И Л А :

12 вересня 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Кедр-25» про стягнення різниці недоплаченої заробітної плати за роботу в нічний час, святкові та неробочі дні, за понаднормово відпрацьовані години, грошової компенсації за невикористану відпустку, компенсації заробітку у зв'язку з порушенням строків її виплати та фактично виплаченою суму вказаної заробітної плати.

В обґрунтування позову зазначав, що він працював у відповідача на посаді охоронця з 01.06.2017 року, хоча в трудовій книжці записано з 21.06.2017 року. Графік його роботи був змінний, кожна зміна складала 24 години, з яких 8 годин - робота в нічний час. Щомісяця він отримував заробітну плату з утриманням податків в сумі 2576,00 грн. Доплату за роботу в нічний час, святкові дні відповідач не здійснював. Крім того, за весь період роботи щомісяця він відпрацьовував більше годин, ніж встановлено законодавством, тобто понад норму робочого часу. 02.01.2018 року він звільнився з роботи за власним бажанням, але в повному обсязі розрахунок з ним не проведений, оскільки відповідач не сплатив йому за роботу в нічний час 2233,39 грн., за роботу в святкові та неробочі дні 781,59 грн, за понаднормовану роботу 22201,92 грн., заборгованість за невикористані дні щорічної відпустки 2089,65 грн., компенсацію за затримку здійснення розрахунку 1457,19 грн., а всього 28763,74 грн.

Позивач також зазначав, що у червні 2018 року він звертався до суду з позовною заявою про стягнення ненарахованої заробітної плати в сумі 28763,74 грн. Після його звернення представники відповідача пообіцяли сплатити заборгованість та умовили його написати заяву про закриття провадження у справі, що він і зробив. Заборгованість була сплачена в сумі 17000 грн. Решту суми відповідач відмовляється сплатити. Тому просив стягнути з відповідача на його користь 11763,74 грн. (а.с. 1-7).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2018 року провадження у справі закрито.

Закриваючи провадження у справі, суд, посилаючись на п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України виходив з того, що відповідно до розписки позивача від 06.07.2018 року останній отримав від відповідача за період роботи в повному обсязі розрахунок по заробітній платі за фактично відпрацьований час з усіма передбаченими гарантіями та доплатами і претензій до ТОВ «Керд-25» не має. (а.с. 47-48).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права просив скасувати ухвалу суду та справу направити в суд першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 51-52).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представники відповідача просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наявні в справі докази, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду скасувати з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд виходив з того, що вже є таке, що набрало законної сили рішення суду у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Але такий висновок не відповідає обставинам справи, вимогам норм процесуального права.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Для застосування вказаної підстави закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову.

Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави закривати провадження у справі.

Спірні правовідносини в цій справі є похідними від правовідносин у справі, в якій постановлено ухвалу про закриття провадження у справі, але вони не є тотожними у зв'язку з відсутністю однієї зі складових, необхідних для застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, а саме тотожної підстави позову.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

Звертаючись до суду у червні 2018 року, позивач заявляв позов, предметом якого було стягнення ненарахованої та невиплаченої заборгованості по заробітній платі у розмірі 28763,74 грн. (а.с. 32-35).

На відміну від вказаної справи, у справі, яка переглядається, предметом позову є стягнення різниці у нарахованій та фактично виплаченої заробітної платі в розмірі 11763,74 грн. (а.с. 1-7).

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, не врахував відмінності у предметі позову, не розглядаючи справу по суті, дав оцінку наданим доказам щодо повної сплати сум заборгованості, тому закриття судом провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суперечить змісту цієї норми та перешкоджає подальшому провадженню у справі щодо існуючого у сторін спору.

Таким чином, висновок суду про тотожність предмета спору, що стало наслідком закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України є передчасним.

Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм процесуального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на те, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, є підстави для її скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2018 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст судового рішення складено 21.12.2018 року