АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року

місто Київ

справа №759/8278/15-ц

провадження №22-ц/796/2411/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.,

суддів - Кравець В.А., Лапчевської О.Ф.

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Ул'яновської О.В. від 4 грудня 2017 року у справі за позовом про визнання заповіту недійсним,

встановив:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що він є спадкоємцем за заповітом від 05.09.2014 р. після смерті його тестя ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відповідно до якого йому заповідалась, належна померлому на праві власності частина квартири АДРЕСА_1.

Після звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини йому стало відомо, що вже відкрито спадкову справу за складеним новим заповітом ОСОБА_3 на свого сина ОСОБА_2

Посилаючись на те, що на час складання заповіту на ім'я відповідача, волевиявлення ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало його волі, або ж він в момент вчинення цього правочину не усвідомлював значення своїх дій, просив суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 на свого сина ОСОБА_2

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 4 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Крім того, просив викликати в судове засідання судових експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 для роз'яснення та надання усних пояснень щодо експертного висновку № 873 від 16.12.2016 р. Призначити у справі додаткову посмертну судово-психіатричну експертизу, та посмертну судово-психологічну експертизу.

Зазначав, що суд не урахував пункти 1.2, 1.7 глави 3, п.1 глави 4, п.1 глави 7, п.п. 1, 2, 3 глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. При цьому суд порушив норми процесуального права щодо допустимості письмового доказу (заповіту), його оцінки та оцінки показів відповідних свідків із відображенням такого у своєму рішенні, що призвело до неправильного вирішення справи та ухвалення у ній необґрунтованого незаконного рішення.

Вказував на те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про призначення у справі додаткової судово-психіатричної експертизи, яка б забезпечила б більш повне та обЧєктивне визначення стану заповідача на момент підписання спірного заповіту.

Крім того, посилався на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд не урахував висновок професійного фахівця у галузі психіатрії ОСОБА_7, відповідно до якого заповідач міг не усвідомлювати сповна значення своїх дій та розуміти їх наслідки при підписання заповіту 24.11.2014 р.

Вважав, експертний висновок від 16.12.2016 р. № 873 неповним та прийнятим з порушенням п. 1ч.1 ст. 12 Закону України «Про судову експертизу» та п. 35 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я 08.10.2001 № 397.

В судовому засідання ОСОБА_1 та його представник просили рішення суду скасувати, наполягаючи на призначення відповідної судової експертизи, та задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

ОСОБА_2 та його представник просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що воно є законним та обґрунтованим.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІ від 3 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 2 червня 2016 року №1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 24.11.2014 року об 12 год. 50 хв. ОСОБА_3 у Київській клінічній лікарні № 5 за адресою: м. Київ, вул. Відпочинку, буд.11 склав заповіт, за яким все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер у віці 83 років.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем та його представником недійсність заповіту, посвідченого приватним нотаріусом, з підстав не усвідомлення ним значення своїх дій та не можливості керувати ними.

Такий висновок суду грунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно ч.1 ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», заповіт може бути визнано недійсним, тільки якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: Чи страждав ОСОБА_3 на будь-який психічний розлад на момент складання заповіту 24.11.2014. Чи був здатний ОСОБА_3 за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 24.11.2014. Проведення експертизи доручено Київському міському центру судово-психіатричних експертиз.

Як убачається з висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 873 від 16 12.2016 р., ОСОБА_3 на момент складання заповіту від 24.11.2014 року будь-яким стійким хронічним психічним розладом не страждав, а виявляв ознаки астенічного синдрому соматично-обумовленого (ракова інтоксикація, вторинна анемія важкого ступеню). ОСОБА_3 на момент складання заповіту від 24.11.2014 р. за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (том 2 а.с. 140-143).

За змістом ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Аналізуючи наведені вимоги закону, перевіряючи матеріали справи та доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду ґрунтується на експертному висновку від 16.12.2016 р. № 873, який є неповним та прийнятим з порушенням п. 1 ч.1 ст. 12 Закону України «Про судову експертизу» та п. 35 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я 08.10.2001 № 397, а тому не може вважатися належним та допустимим доказом, колегія суддів вважає такі твердження позивача непереконливими з огляду на наступне.

В рішенні суду послідовно викладені пояснення як однієї так і другої сторони, а також покази свідків щодо психічного стану здоров'я ОСОБА_3, яким у сукупності з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи надано об'єктивну правову оцінку.

Висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 ґрунтується не лише на висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, а й на поясненнях свідків, медичної документації, що містять в матеріалах справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, щосуд не урахував висновок професійного фахівця у галузі психіатрії ОСОБА_7, відповідно до якого заповідач міг не усвідомлювати сповна значення своїх дій та розуміти їх наслідки при підписання заповіту 24.11.2014 р. є безпідставними, з огляду на те, що у ньому, зокрема, зазначено, що досліджені документи дають підстави для обґрунтованого сумніву у психічному здоров'ї ОСОБА_3 та в його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними станом на 24.11.2014. Зазначене, з медичної точки зору, є достатньою підставою для призначення посмертної судово-психіатричної експертизи (том 2 а.с. 121).

З огляду на зазначене, з метою з'ясування всіх необхідних обставин справи ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12.08.2016 р. призначено по даній справі посмертну судово-психіатричну експертизу.

Таким чином суд правильно відхилив клопотання ОСОБА_1 про призначення у справі додаткової судово-психіатричної експертизи.

Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення не убачається.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 4 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий: С.В. Кулікова

Судді: В.А. Кравець

О.Ф. Лапчевська