Справа № 2-503/11 Головуючий у 1 інстанції: Лозинський Б.М.
Провадження № 22-ц/783/5002/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участі третьої особи- Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про усунення перешкод в користуванні спільним заїздом фактичний розподіл спільного заїзду порівну між будинками,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням поданих уточнень просила зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 не чинити перешкод в користуванні спільним заїздом між будинками за адресою АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1, поділити спільний заїзд між будинками за адресою АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 в натурі порівну між будинковолодіннями у відповідності до судової експертизи, призначити демонтаж самовільно збудованого приміщення гаража за адресою АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що вона являється власником квартири в будинку по АДРЕСА_1. Мешканцями будинку АДРЕСА_2 постійно чиняться різні перешкоди, відбувається часте блокування спільного заїзду іншими автомобілями. Крім того, мешканці будинку АДРЕСА_2 зберігають будівельне сміття, яким підпирають самовільно збудоване приміщення, яке називають гаражем.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції проігноровано всі наявні докази того, що мешканці будинку АДРЕСА_2 умисно чинять різні перешкоди, відбувається часте блокування спільного заїзду. Не врахував, що судовими рішеннями підтверджуються хуліганські дії відповідачів. Крім цього судом безпідставно не враховано висновки проведеної експертизи, де запропоновано варіант фактичного розподілу заїздів на кожне домоволодіння, та розпорядження Франківської РА ЛМР від 22.06.2011 року про демонтаж гаражу на АДРЕСА_2 та розпорядження від 04.07.2014р. № 301. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Представник відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_7 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечив, вважає рішення суду законним.

Інші учасники судового процесу в судове засідання не з»явилися, належним чином про час і місце розгляду справи повідомлені, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності від 16.02.2009 року /том 1, а.с. 26/.

Відповідно до ч. 1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до приписів ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, в редакції, яка діяла на момент розгляду справи в суді першої інстанції, кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у позові в частині зобов'язання відповідачів не чинити перешкод у користуванні спільним заїздом між будинками за адресою АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1, районний суд вірно виходив з того, що позивач не надала належних і допустимих доказів чинення їй перешкод у користуванні майном, оскільки надані позивачем фотографії не є достатніми доказами факту чинення відповідачами перешкод, а щодо розміщення будівельних матеріалів відповідачем ОСОБА_3, то як убачається з матеріалів справи Франківською районної адміністрацією Львівської міської ради ОСОБА_3 15.03.2010 року була надано дозвіл на складування будівельних матеріалів на прибудинковій території (т.1 а.с.5).

Позивач також просила поділити спільний заїзд між будинками за адресою АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1.

Згідно із ч.1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Ч. 1 ст. 372 ЦК України, передбачено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Судом установлено, що в матеріалах справи відсутні докази щодо належності земельної ділянки заїзду між будинками за адресою: АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, що унеможливлює поділ заїзду, щодо якого виник спір.

Крім цього, в межах розгляду даної справи за клопотанням позивача судом призначалася судова будівельно-технічна експертиза, в тому числі й щодо фактичної можливості поділу спільного заїзду між будинками за адресою: АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 09.02.2011р., спільний заїзд між будинками АДРЕСА_1 розподілити технічно не можливо (т.1 а.с.52-54).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині поділу спільного заїзду.

Доводи апеляційної скарги про те, що районним судом було проігноровано всі розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про демонтаж цегляного гаража не обґрунтовані.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25.03.2013 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 вересня 2013р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про демонтаж гаража та за позовом Франківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3 про демонтаж гаража у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, та у задоволенні позову Франківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3 про демонтаж гаража відмовлено ( т.1 а.с.129-133). Судом було установлено, що ОСОБА_3 не здійснювала будівництва гаража, а лише користується ним без будь-яких правовстановлюючих документів.

З матеріалів справи також убачається, що розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 301 від 04.07.2014 року було затверджено висновок міжвідомчої комісії (протокол від 24.06.2014 року № 20) про звільнення приміщення гаража на АДРЕСА_2 у м. Львові від речей з подальшим його знесенням (п.1). Зобов'язано ОСОБА_3 звільнити від речей приміщення цегляного гаража, розташованого на прибудинковій території будинку АДРЕСА_2, який використовується не за призначенням та без дозвільних документів (п.2). Зобов'язано директора ЛКП «Навколо базару»: 1. у випадку невиконання вимог пункту 2 розпорядження у двотижневий термін подати документи у Франківську районну адміністрацію для вирішення питання звільнення приміщення гаража мешканцем квартири АДРЕСА_2 у примусовому порядку. 2. Після звільнення приміщення знести цегляний гараж на АДРЕСА_2 (п.3) (т.1 а.с.167).

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 24.03.2016 року у справі № 465/7978/14 позов Франківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, треті особи: Львівська міська рада, ЛКП «Навколо базару» про звільнення самовільно зайнятого гаража задоволено. Зобов'язано ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняте приміщення цегляного гаража, розташованого на прибудинковій території будинку АДРЕСА_2 (т.2 а.с.304-308).

Враховуючи наведене, зокрема, зміст п.3 розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 301 від 04.07.2014 року, районний суд прийшов до правильного висновку про те, що обов'язок щодо демонтажу гаража не може бути покладено на відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5

Доводи апеляційної скарги про нерозгляд районним судом заяви про зупинення провадження у справі безпідставні, оскільки вказане процесуальне питання вирішено судом відповідно до норм процесуального права (т. 2 а.с.185).

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, ухвалене у справі рішення відповідає критеріям законності і обґрунтованості.

Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 18.05.2018р.

Головуючий

Судді: