П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року місто Київ

справа № 756/8935/18

провадження №22-ц/824/2646/2018

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Кравець В.А., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Станішевської Б.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 на ухвалу Оболонського районного суду м.Києва від 20 липня 2018 року про забезпечення позову, постановлену в складі судді Луценко О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_6, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Вікторія Юріївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль ІринаМиколаївна про визнання майнової поруки припиненою,-

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 20 липня 2018 року задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_6, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова В.Ю., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. про визнання майнової поруки припиненою.

Накладено арешт на нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення загальною площею 101, 8 кв.м. з номера АДРЕСА_1 що належить на праві власності ОСОБА_5.

Заборонено суб'єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міській, районним, районним у містах Києва та Севастополі державним адміністраціям; акредитованим суб'єктам; державним та приватним нотаріусам) вчиняти в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень реєстраційні дії щодо нежитлових приміщень загальною площею 101,8 кв.м. з номера АДРЕСА_1, що належать на праві власності ОСОБА_5, а також вчиняти будь - які дії щодо реєстрації, перереєстрації, скасування реєстрації речових прав та їх обтяжень вказаного нерухомого майна у тому числі з відкриттям розділу.

Не погоджуючись з ухвалою, представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та відмовити представнику позивача у задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі посилався на те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначав, що в порушення вимог п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України, судом першої інстанції накладено арешт на майно, власником якого є сама позивач.

Позивач не підтвердила належними доказами наявність фактичних обставини, з яким пов'язується застосування кожного виду забезпечення позову, яке вона просила суд застосувати у заяві про забезпечення позову.

У заяві про забезпечення позову наводяться самі лише формальні посилання на джерела права щодо змісту та мети заходів із забезпеченням позову, однак відсутні будь-які належні докази та обґрунтування на підтвердження необхідності їх вжиття.

Зі змісту заяви позивача про забезпечення позову неможливо встановити яким чином невжиття арешту нежилих приміщень, що належать самій же позивачці, істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду щодо визнання договору іпотеки припиненим, в разі його задоволення в майбутньому.

Жодних доказів того, що відповідач ОСОБА_3 здійснює дії щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки за собою після подання ОСОБА_5 позову до суду, до заяви про забезпечення позову не надано.

Крім цього, заява про забезпечення позову не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Також зазначав, що суд першої інстанції не встановив, що фактично між сторонами немає ніякого спору, а дії позивача, які полягають у звернення до суду із позовом та заявою про забезпечення позову, спрямовані на уникнення відповідальності перед іпотекодержателем - ОСОБА_3 за неналежне виконання зобов'язання ОСОБА_6 умов договору позики.

Крім того, звернув увагу суду на те, що позивач вже зверталась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним, і в межах іншого провадження вже накладався арешт на ті ж самі нежитлові приміщення, тобто фактично, судами в різних справах накладено арешти на одне і те саме майно, що є неприпустимим.

На його думку, недобросовісні та неправомірні дії позивача ОСОБА_5 направлені на введення в оману суд щодо дійсних обставин справи виключно для затягування необхідності погашення заборгованості ОСОБА_6, за рахунок майна позивача переданого в іпотеку.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_5- адвокат ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, як законну та обґрунтовану.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_1 заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, як законну та обґрунтовану.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої у справі ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви представника позивача ОСОБА_5 -ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами дійсно виник спір та невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

З даними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи та ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У відповідності до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами .

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як убачається з матеріалів справи, між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 виник спір щодо дійсності та існування майнової поруки.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_5 виступила майновим поручителем в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 перед ОСОБА_3 та передала в іпотеку належні їй на праві власності нежитлові приміщення загальною площею 101,8 кв.м. з номера АДРЕСА_1. ОСОБА_6 своє грошове зобов'язання перед ОСОБА_3 не виконав, що стало наслідком звернення останньої до ОСОБА_5 з вимогою про виконання грошового зобов'язання ОСОБА_6. У випадку незадоволення такої вимоги, право власності на нежитлові приміщення буде зареєстровано за ОСОБА_3.

Колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_3 має об'єктивну можливість вчинення дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову, а саме може здійснити державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення на своє ім'я, оскільки через нотаріуса звернулась до позивача ОСОБА_5, як майнового поручителя, з вимогою про виконання грошового зобов'язання ОСОБА_6 з попередженням про те, що у випадку незадоволення такої вимоги, право власності на нежитлові приміщення, що належать позивачу, буде зареєстроване за нею.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Враховуючи, що предметом спору є визнання майнової поруки припиненою, колегія суддів вважає, що обраний вид забезпечення позову - накладення арешту та заборона вчиняти дії, пов'язані з перереєстрацією права власності на нежитлові приміщення, є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що, в силу положень ст. ст. 149-153 ЦПК України свідчить про обґрунтованість поданої заяви, а відтак суд дійшов вірного висновку про те, що не забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Таким чином, стороною позивача наведені як причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, так і обґрунтовано необхідність їх вжиття, враховано співмірність заходу забезпечення позову заявленим вимогам, з огляду на що, висновок суду про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони вчиняти дії відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а також те, що позивач недобросовісно користується своїми правами і зловживає ними, оскільки позовні вимоги мають штучний характер, адже застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, - не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки ці обставини підлягають з'ясуванню і оцінці при розгляді справи по суті.

Сама по собі відсутність пропозиції з боку позивача щодо застосування зустрічного забезпечення, не може бути підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову. Крім того, в даному випадку відсутні обставини, за наявності яких суд зобов'язаний застосувати зустрічне забезпечення.

За таких обставин, враховуючи предмет позову та характер правовідносин, які виникли між сторонами, колегія суддів дійшла висновку, що заходи забезпечення позову, про вжиття яких просив позивач, є співмірними із заявленими вимогами, а невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення районного суду у випадку задоволення позову.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав уважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду м.Києва від 20 липня 2018 року про забезпечення позову - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 20 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: В.А. Кравець

А.М. Стрижеус