Постанова

Іменем України

2 травня 2018 року

м. Київ

справа № 200/8956/14-ц

провадження № 61-10682 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»;

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на заочне рішення Бабушкінського районного суду

м. Дніпропетровська від 9 жовтня 2014 року у складі судді Єлісєєвої Т. Ю. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Посунся Н. Є., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2014 року публічне акціонерне «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 21 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала у кредит 94 800 доларів США зі сплатою 12,55 % терміном до 18 серпня 2023 року. У той же день для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель несе солідарну відповідальність за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Позичальник, як і поручитель, зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконували, на вимоги банку не реагували, унаслідок чого станом на 20 травня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 79 259 доларів 58 центів США та 22 387 грн 66 коп., з яких: прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 72 269 доларів 20 центів США, 3% річних на суму простроченого кредиту за період з 16 травня 2011 року по 20 травня 2014 року у розмірі 576 доларів 58 центів США, прострочена заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 1 квітня 2013 року по 30 квітня 2014 року у розмірі 6 332 долари 49 центів США, 3% річних на суму прострочених процентів за кредитом за період з 16 травня 2013 року по 20 травня 2014 року у розмірі 81 долар 32 центи США, пеня за основним боргом за період з 20 травня 2013 року по 20 травня 2014 року у розмірі 17 786 грн 23 коп., пеня за процентами за період з 20 травня 2013 року по 20 травня 2014 року у розмірі 4 601 грн 43 коп.

З урахуванням викладеного ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» просило суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені судові витрати.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 9 жовтня 2014 року позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» суму заборгованості за кредитним договором від 21 січня 2008 року у розмірі 79 259 доларів 58 центів США та 22 387 грн 66 коп., з яких: прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 72 269 доларів 20 центів США, 3% річних на суму простроченого кредиту за період з 16 травня 2011 року по 20 травня 2014 року у розмірі 576 доларів 58 центів США, прострочена заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 1 квітня 2013 року по 30 квітня 2014 року у розмірі 6 332 долари 49 центів США, 3% річних на суму прострочених процентів за кредитом за період з 16 травня 2013 року по 20 травня 2014 року у розмірі 81 долар 32 центи США, пеня за основним боргом за період з 20 травня 2013 року по 20 травня 2014 року у розмірі 17 786 грн 23 коп., пеня за процентами за період з 20 травня 2013 року по 20 травня 2014 року у розмірі 4 601 грн 43 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі як солідарні боржники порушили умови кредитного договору та договору поруки, належним чином не виконували своїх зобов'язань, на вимоги банку не реагували, а розмір заборгованості визначений банком відповідно до закону та умов кредитного договору.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишено без задоволення, заочне рішенням районного суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позичальник порушила умови кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту, у зв`язку з чим банк направив позичальнику та поручителю вимоги про дострокове погашення кредиту, сплату заборгованості по процентам та пені, які ними не виконано, після чого у встановлений законом строк звернувся до суду. Відтак, позивач має право на дострокове стягнення всієї суми заборгованості. Також судом зазначено, що підстави для застосування положень частини третьої статті 551 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки відсутні.

У касаційних скаргах, поданих у лютому 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_4 просила оскаржувані судові рішення скасувати й передати справу на новий судовий розгляд; ОСОБА_5 просила оскаржувані судові рішення в частині стягнення з неї на користь банку суми кредитної заборгованості скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що у силу частини другої статті 524 та частини другої статті 533 ЦК України сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Проте, у порушення вищевикладеного суди стягнули з неї суму боргу в іноземній валюті - в доларах США. Крім того, апеляційний суд не взяв до уваги її заяви про застосування строку позовної давності, а суд першої інстанції розглянув справу без її участі, про прийняте рішення вона дізналася від державного виконавця після відкриття виконавчого провадження. Також судом апеляційної інстанції не було застосовано положення частини третьої статті 551 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки, хоча вона подавала відповідні клопотання, посилаючись на те, що вона втратила постійний заробіток, стала безробітною, отримала статус пенсіонера.

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, тому у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила, з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України, повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

28 травня 2012 року вона отримала вимогу від банку, в якій зазначалося про обов'язок сплатити кредитну заборгованість із зазначенням всієї суми боргу, а з позовом до суду про стягнення з неї солідарно з позичальником суми боргу банк звернувся лише 3 червня 2014 року. Тобто, у силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинилася в частині певних щомісячних зобов'язань позичальника щодо повернення ним грошових коштів.

Відзиви на касаційні скарги не надійшли.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а, відтак, відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшли правильного висновку про те, що позичальник порушила умови кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту, у зв`язку з чим позивач направив позичальнику та поручителю вимоги про дострокове погашення кредиту, сплату заборгованості по процентам, пені та 3 % річних. Розрахунок заборгованості перевірено судами на відповідність умовам договору та вимог закону і порушень не встановлено. Іншого розрахунку заборгованості ОСОБА_6 не надала, як судам попередніх інстанцій, так і в касаційній скарзі таких доводів немає.

Посилання касаційної скарги ОСОБА_6 на те, що суди безпідставно стягнули з неї суму боргу в іноземній валюті - в доларах США, необґрунтовані, оскільки зобов'язання за кредитним договором визначені в доларах США. При цьому, якщо у кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України) за наявності хоча б у однієї сторони зобов'язання: або у банка-отримувача або у ініціатора платежу індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»), то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Така ліцензія була надана позивачем до суду (а.с. 126-132 т. 1).

Також безпідставними є посилання касаційної скарги ОСОБА_6 на те, що судом апеляційної інстанції не було враховано її заяву про застосування строку позовної давності, оскільки вона припинила сплату внесків за кредитним договором з квітня 2013 року (а.с. 7 т. 1), а банк звернувся з позовом до суду у червні 2014 року, тобто в межах строку позовної давності. Розмір заборгованості по пені також визначено в межах строку позовної давності. Відтак, підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Підстав для застосування частини третьої статті 551 ЦК України для зменшення розміру неустойки судом не встановлено, так як розмір пені не перевищує розмір боргу.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 щодо неправильного застосування судами частини четвертої статті 559 ЦК України безпідставні, оскільки банк змінив строк виконання основного зобов'язання за вищевказаним кредитним договором, направивши позичальнику та поручителю відповідні вимоги від 5 лютого 2014 року, які необхідно було виконати протягом 60 днів з дня їх отримання, після чого у шестимісячний строк звернувся з позовом до суду.

Посилання ОСОБА_5 на лист від 28 травня 2012 року № 29-3371, яким банк повідомляє поручителя про наявність заборгованості станом на 25 травня 2012 року, безпідставні, так як у цьому листі банк просить контролювати своєчасне здійснення в майбутньому платежів, передбачених договором (а.с. 59 т. 2), проте не вимагає дострокового виконання умов кредитного договору, як це передбачено пунктом 4.2.1 кредитного договору. Так само і лист від 23 травня 2012 року, направлений банком ОСОБА_4, не містить вимоги про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором.

При цьому суди дали належну правову оцінку наданим позивачем доказам, у зв'язку з чим доводи касаційних скарг є безпідставними.

Інші доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про задоволення позову, а доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 9 жовтня 2014 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Бабушкінського районного суду

м. Дніпропетровська від 9 жовтня 2014 року та постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк