Дата документу 15.11.2018 Справа № 314/1926/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 314/1926/18 Головуючий у 1 інстанції: Мануйлова Н.Ю.
№ 22-ц/807/290/18 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (колишня назва ПАТ КБ «Приватбанк») на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 серпня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_4, про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 52567,82 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21.12.2011 року між Банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 2600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків 30% та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач порушує вимоги кредитного договору, у зв'язку з чим і виникла заборгованість у розмірі 52567,82 грн., яка складається з наступного: 2585,00 грн. - заборгованість за кредитом; 43203,40 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3800,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2479,42 грн. - штраф (процентна складова).

Враховуючи вищенаведене позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором в розмірі 52567,82 грн. та судові витрати в розмірі 1762 грн.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду, ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не було враховано строк дії картки та висновки правозастосовної практики щодо того, що строк позовної давності щодо повернення кредиту у повному починається зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного договору б/н від 21.12.2011 ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 2600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач посилається на те, що відповідач свої зобов'язання за договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 31.03.2018 року виникла заборгованість - 52567,82 грн., яка складається з наступного: 2585,00 грн. - заборгованість за кредитом; 43203,40 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3800,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2479,42 грн. - штраф (процентна складова).

При розгляді справи відповідач просила суд застосувати строк загальної позовної давності - три роки, оскільки останній платіж був здійснений 10.02.2015 року, і тому строк позовної давності сплив.

Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції правильно керувався положеннями ст.ст. 256, 257, 258 ЦК України, за якими позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересів. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки, а позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відтак, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з дати останнього платежу, здійсненого відповідачем, тобто з 10.02.2015 року.

У апеляційній скарзі позивач посилається на те, що згідно з правовим висновком, Верховного Суду від 21.03 2018 року, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Разом з тим, судова колегія звертає увагу на те, що позивач жодними належними доказами не підтвердив строк дії отриманої відповідачем картки.

А додана до позову копія анкети заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, взагалі містить застереження про те що відповідач отримала дебетову особисту картку. Жодних зазначень про умови кредитування за такою карткою, або про строк її дії у заяві не зазначено.

За таких обставин посилання позивача на те, що факт строку дії картки встановлений - є безпідставним.

Одночасно судова колегія звертає увагу і на те, що банк після спливу строку кредитування позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду суд зробив висновок про відступлення від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, що був викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

Зважаючи на наведений правовий висновок зі спливом строку дії картки закінчується і строк кредитування.

Натомість позивачем наданий розрахунок заборгованості по пені, процентам, комісії на 31.3.2018 року, тобто на час, коли строк дії картки закінчився навіть за поясненнями самого позивача.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як зазначив суд першої інстанції, з наданого розрахунку заборгованості за договором б/н від 21.12.2011, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_4 вбачається, що останній платіж за вказаним договором відповідач здійснила 10.02.2015, отже саме з цієї дати позивачу було відомо про порушення відповідачем умов кредитного договору, а тому саме з цієї дати і розпочався перебіг строку позовної давності.

Відповідач скористалася своїм правом, передбаченим ст. 267 ЦК України, та звернулася до суду із заявою про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Застосовуючи строк позовної давності, суд першої інстанції послався серед іншого на п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , за яким позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду м. Запоріжжя від 28 серпня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15 листопада 2018 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков