Справа № 307/883/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 травня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Кондора Р.Ю., Мацунича М.В.,

за участі секретаря - Пилип Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 26 липня 2017 року (головуючий суддя Чопик В.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: виконавчий комітет Буштинської селищної ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, -

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що згідно договору купівлі-продажу від 16.08.1995 вона придбала у ОСОБА_5 та ОСОБА_1 квартиру за адресою АДРЕСА_1.

Після цього відповідачі вибули на інше місце проживання за межі Закарпатської області та не проживають у вищевказаній квартирі більше 21-го року. Проте відповідачі з реєстраційного обліку не знялися та добровільно це здійснити відмовляються. Жодних витрат на утримання квартири вони не несуть та комунальні послуги не оплачують.

Посилаючись на дані обставини та норми цивільного та житлового законодавства, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою у АДРЕСА_1.

Рішенням Тячівського районного суду від 26 липня 2017 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дане судове рішення не оскаржували.

На це рішення подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 та визнання договору купівлі-продажу від 16.08.1995 - нікчемним.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що договір купівлі-продажу від 16.08.1995 вчинено без дозволу органу опіки та піклування, у зв'язку з чим відповідно до ст. 71, 224 ЦК України такий правочин є нікчемним.

Таким чином, апеляційний суд переглядає судове рішення у частині задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду скарги повідомлялись належним чином (а.с. 127-134).

Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності учасників справи. Відповідно до положень ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 16.08.1995, посвідченого у Тячівській державній нотаріальній конторі, реєстраційний №3-413, ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_1, які діяли від свого імені і від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_6, який діяв по згоді батьків, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9,ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 (наразі відповідач у справі ОСОБА_11) продали, а ОСОБА_2 купила квартиру, що знаходиться у АДРЕСА_3, котра зареєстрована за позивачем в цілому, згідно із записом у реєстраційній книзі Тячівського БТІ за №1246 від 17.08.1995 (а.с. 6-7).

Договір купівлі-продажу вчинений на підставі законодавства, що діяло на момент укладення, відповідно до положень, ст. 13, 14 ЦК України (1963 року), що визначали цивільну дієздатність неповнолітніх осіб.

Відтак ОСОБА_2 одноосібно набула право власності на вказану квартиру у відповідності до ст. 128 ЦК України (1963 р.).

Натомість право власності відповідачів припинилося, вони вибули на інше місце проживання за межі Закарпатської області та не проживають у вищевказаній квартирі з моменту її відчуження.

Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Приписами частини першої статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно довідки Буштинської селищної ради №797 від 16.03.2017 відповідачі, зокрема ОСОБА_1, зареєстровані у вищевказаній квартирі, але не проживають в ній з 1995 року, після продажу квартири виїхали на проживання за межі області (а.с.9).

Отже, відповідачі не знялись з реєстрації місця проживання (не виписались) і продовжують бути зареєстрованими по вказаній адресі, порушуючи права власника.

Висновок місцевого суду про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - є правильним.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Посилання апелянта на положення ст. ст. 71 та 224 ЦК України (в редакції 2003 року), норми Законів України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року N 2402-III та «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» від 2 червня 2005 року N 2623-IV, є безпідставними, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу квартири у АДРЕСА_1 (16 серпня 1995 року) діяли положення Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, якими згода органу опіки і піклування на укладення відповідних правочинів не передбачалась.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Рішення місцевого суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду від 26 липня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 травня 2018 року.

Головуюча:

Судді: