Справа № 369/5396/18
Провадження № 2/369/2506/18
РІШЕННЯ

Іменем України

02.11.2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Дубас Т.В.

за участю секретаря Ріпка Л.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1,

за участю представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовомОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю БаДМ про зміну дати звільнення та виплату компенсації за невикористані дні щорічної відпустки,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року позивач звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю БаДМ, про зміну дати звільнення та виплату компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Свої вимоги обґрунтовує тим що, з 09 серпня 2010р. по 05 травня 2015 року працювала на посаді укладальника продукції медичного призначення.

Зазначила, що про порушення свого права дізналася 03 травня 2018 року, коли їй було відмовлено в працевлаштуванні у звязку з наявністю помилки в трудовій книжці. За твердженням Позивача запис №47 був зроблений Відповідачем з допущенням помилки, яка не відповідає нормам чинного законодавства України. Згідно її заяви про звільнення за власним бажанням від 30.04.2015 року та Наказу №477-ос від 30.04.2015 року останнім робочим днем зазначено 05 травня 2015 року. Позивач стверджувала, що в трудовій книжці датою звільнення повинна бути зазначена дата складання заяви про звільнення, а саме 30.04.2015 року, а саме на підставі вимог ст.47 КЗпП України та п. 2.4. та п.2.27 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» №110 від 17.08.1993 року.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

У разі мобілізації власника - фізичної особи свої обовязки, визначені цією статтею, він повинен виконати протягом місяця після своєї демобілізації без застосування санкцій та штрафів.

На день звільнення відповідач провів з нею частковий розрахунок, сплативши заробітну плату за квітень 2015 року та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за останній рік роботи, проведеної в травні 2015 року з порушенням вимог чинного законодавства. Однак відповідач впродовж усіх років роботи з 09.08.2010 року по 05.05.2015 року надавав їй частину відпустку у кількості 14 календарних днів посилаючись на ст. 79 КЗпП України та ст.12 ЗУ «Про відпустки». На день звільнення відповідач повинен був сплатити компенсацію за 40 днів невикористаної відпустки за попередні роки.

Тому просила суд визнати запис №47 у трудовій книжці позивача недійсним, встановити нову дату звільнення, зобовязати відповідача видати наказ за новою датою звільнення і внести його до трудової книжки, зобовязати відповідача сплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, стягнути грошову компенсацію за всі дні відпустки, що передувала звільненню.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.05.2018 року відкрито загальне позовне провадження у зазначеній цивільній справі та призначено підготовче засідання на 03 липня 2018 року.

12 червня 2018 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву. Свої заперечення відповідач мотивував тим, що твердження позивача про те, що Відповідачем було зроблено помилку в записі дати звільнення ОСОБА_1 у графі 2 «Дата» трудової книжки, де Відповідач зазначив датою звільнення 05.05.2015 року не заслуговують на увагу, оскільки Позивачем не зазначено, на яку саме дату необхідно виправити за її твердженням помилково занесену дату Відповідачем. Твердження Позивача щодо відмови їй у працевлаштуванні з причини внесення Відповідачем невірної дати є недоведеним та безпідставним. Позивач, не зазначила, до якого підприємства вона зверталася для працевлаштування та не надала жодного доказу вигаданої відмови у працевлаштуванні. Вочевидь відмову у працевлаштуванні Позивачем вигадано для набуття можливості отримати грошову компенсацію за весь час нібито вимушеного прогулу. Щодо внесення дати до трудової книжки, цілком зрозуміло, що дату Відповідачем вчинено вірно. Позивач стверджує, що на протязі з 05.08.2010-05.05.2015 років не отримувала чергову відпустку, строк якої перевищував 14 календарних днів з начебто ініціативи Відповідача, який нібито посилаючись на норми чинного законодавства України, строк щорічної чергової відпустки трактував саме в визначеній кількості днів. Відповідачем у відповідності до КЗпП України та ЗУ «Про відпустки» ведеться сумлінна робота щодо дотримання визначених нормативних актів, зокрема і щодо відпусток працівників. На підприємстві складаються графіки відпусток, які в обовязковому порядку доводяться під розпис до відома працівників, надсилаються обовязково повідомлення про дату початку чергової відпустки, відбираються заяви та складаються відповідні накази. Вся управлінська документація зберігається на підприємстві згідно чинного законодавства України, зокрема у відповідності до наказу Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5 «Про затвердження Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів». При розгляді твердження Позивача слід звернути увагу на той факт, що Позивач знаючи про уявне порушення свого права, понад три роки не здійснив жодної спроби відновити справедливість та отримати начебто належну йому компенсацію. В свою чергу грошові виплати здійсненні Відповідачем по факту надання чергових відпусток на протязі трудової діяльності Позивача на користь останнього є достатнім доказом надання Позивачу обовязкової кількості днів щорічної відпустки, пропорційно відпрацьованому часу. Тому просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

17 вересня 2018 року до суду надійшла відповідь ОСОБА_1 на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю БаДМ, в якій просила суд не приймати доводи відповідача до уваги та задовольнити позовні вимоги, з підстав, викладених у позові.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.10.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Окрім того, просив суд застосувати строк позовної давності, про що у судовому засіданні подав відповідну заяву. Тому просив суд відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення сторін, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

В силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013 року у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала на посаді укладальника продукції медичного призначення відділу комплектації товарів аптечного складу №5 структурного підрозділу у м.Вишневе Київської області ТОВ «БаДМ» за період з 09.08.2014 року по 08.08.2015 року.

30 квітня 2015 року ОСОБА_1 власноруч написала заяву на імя генерального директора ТОВ «БаДМ» ОСОБА_3 про звільнення із займаної посади за власним бажанням 05 травня 2018 року. Не заперечує проти звільнення 05 травня 2018 року.

Наказом генерального директора ТОВ «БаДМ» ОСОБА_3 №477-ос від 30.04.2015 року звільнено ОСОБА_1 із займаної посади укладальника продукції медичного призначення відділу комплектації товарів аптечного складу №5 структурного підрозділу у м.Вишневе з 05.05.2015 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України.

Згідно трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що запис №47 вчинено 05.05.2015 року в останній день роботи ОСОБА_1 у чіткій відповідності до наказу №471-ос від 30.04.2015 року складеного на підставі власноручно написаної Позивачем заяви про звільнення за власним бажанням.

Окрім того, п.2.4. Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» №110 від 17.08.1993 року встановлено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Пунктом 2.27. Інструкції встановлено, що запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Позивач ОСОБА_1 відмовилась від підписання наказу про звільнення та факту отримання трудової книжки працівником , про що 05.05.2015 року комісією працівників у складі ТОВ «БаДМ» у складі директора структурного підрозділу ОСОБА_4, завідувача аптечного складу м.Вишневе ОСОБА_5, бухгалтера ОСОБА_6 складено відповідний акт.

Відповідно до положень ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно ч. 1ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

За правилами ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Як вбачається з роз'яснень пленуму Верховного Суду України, наданих у п.23 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що у день її звільнення відповідачем не було виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки, які передували звільненню.

За період з 2010 по 2015 роки позивачу були надані оплачувані щорічні відпустки відпрацьовані періоди у повному обсязі, а сааме за період роботи:

?з 04.07.2011 по 27.07.2011 наказ №136/1-в від 01.07.2011, за період роботи з 09.08.2010 по 08.08.2011

?з 07.05.2012 по 21.05.2012 наказ №187-в від 23.04.2012, за період роботи з 09.08.2011 по 08.08.2012

?з 05.06.2012 по 14.06.2012 наказ №252-в від 28.05.2012, за період роботи з 09.08.2011 по 08.08.2012

?з 10.06.2013 по 24.06.2013 наказ №270-в від 29.05.2013, за період роботи з 09.08.2012 по 08.08.2013

?з 05.08.2013 по 14.08.2013 наказ №381-в від 29.07.2013, за період роботи з 09.08.2012 по 08.08.2013

?з 10.02.2014 по 19.02.2014 наказ №50-в від 28.01.2014, за період роботи з 09.08.2013 по 08.08.2014

?з 11.08.2014 по 25.08.2014 наказ №441-в від 29.07.2014, за період роботи з 09.08.2013 по 08.08.2014

?з 09.02.2015 по 18.02.2015 наказ №54-в від 28.01.2015, за період роботи з 09.08.2014 по 08.08.2015.

Згідно статті 1 Закону України «Про відпустки», державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими нормативно-правовими актами України.

Згідно абз.7 ст.79 КЗпП України, невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Згідно ч.5 ст.80 КЗпП України, забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд.

З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 були надані щорічні оплачувані відпустки у повному обсязі у відповідності до вимог чинного законодавства, відпускні виплачені в повному обсязі, що підтверджується відомостями в наказах.

Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Так, положеннями ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1959р (ратифіковано Україною 17.07.1997р) визначено, що кожен, чиї права,свободи,визнані в Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Верховний суд України у постанові від 12.06.2013 року по справі №6-32цс13 зробив наступний висновок,що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захист, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України (ст.8,9) та Конвенції мають вищу юридичну сил, а обмеження матеріального права суперечить цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту,тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його правопорушення та наслідком, спричиненим порушенням.

Разом з тим, позивачем в ході судового розгляду позивачем не надано належного підтвердження про порушення свого цивільного права, за захистом якого він змушений був звернутись до суду.

Відповідно до ст.ст. 36, 47, 74, 83, 116 КЗпП України, та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 76-82, 141, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю БаДМ про зміну дати звільнення та виплату компенсації за невикористані дні щорічної відпустки відмовити.

Враховуючи складність справи складання повного рішення суду відкласти на строк не більше як десять днів.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 08 листопада 2018 року .

Суддя: Дубас Т.В.