КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/244/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Супрун Г.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Наугольної Олени Володимирівни в інтересах ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Євген Вікторович, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування реєстрації рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень на об'єкт нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 02 вересня 2016 року, укладеного між відповідачами, а також скасування державної реєстрації.

Зазначав, що спірна квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності двоюрідному племіннику позивача - ОСОБА_9, єдиним спадкоємцем після смерті якого є ОСОБА_3 Однак, вказане спадкове майно вибуло з його власності поза його волею, а власники квартири - його родичі (племінник, двоюрідна сестра ОСОБА_10, двоюрідний дядько ОСОБА_11) за життя спадкодавця ніякого відчуження щодо спірного майна не проводили.

Посилаючись на положення ст.ст. 203, 215 ЦК України та те, що оскільки квартира була перепродана, з урахуванням уточнень, позивач просив суд визнати договір купівлі-продажу квартири від 02 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, недійсним та скасувати державну реєстрацію прав на квартиру за ОСОБА_6, зареєстровану за № 2075, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 385, здійснений приватним нотаріусом Незнайко Є.В.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що намагання позивача визнати даний договір недійсним та скасувати державну реєстрацію прав на квартиру є одним із елементів відновлення становища, що існувало до порушення його прав, як спадкоємця, і подальшої можливості законної реалізації ОСОБА_3 його прав на повернення майна до спадкової маси.

Також зазначено, що позивач дізнався про незаконне відчуження квартири по відношенню до якої він є спадкоємцем після смерті: двоюрідної сестри ОСОБА_10 - ІНФОРМАЦІЯ_6; двоюрідного дядька ОСОБА_11 - ІНФОРМАЦІЯ_7; племінника ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_8, при цьому, факт відкриття спадщини за померлими, а також фактичні родинні відносини позивача із спадкодавцями перевірено приватним нотаріусом Верповською О.В. в рамках відкритої спадкової справи від 10 липня 2015 року № 19/2015 після померлого ОСОБА_9

Як зазначалося скаржником, квартира, яка входить до спадкової маси була незаконно відчужена особою, яка не мала права її відчужувати (відповідачі), на підставі підроблених (фальшивих документів (свідоцтва про право власності), шляхом введення ОСОБА_6 в оману щодо обставин про приналежність квартири, з метою незаконного відчуження майна, яке належало спадкодавцям (поза їх волею), а відтак в контексті широкого тлумачення норм ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а в контексті положень ст. 230 ЦК України - вчинений під впливом обману, оскільки апріорі ОСОБА_5 не міг не знати про те, що наявне в нього свідоцтво про право власності не видавалось та не існувало в природі.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_3, яка підтримала апеляційну скаргу, ОСОБА_8 та її представника, а також представника приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу НезнайкоЄ.В., які просили апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, 02 вересня 2016 року між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В та зареєстрований за номером 2075 (а.с.7-8).

Згідно матеріалів долученої нотаріальної справи, на підтвердження доказів наявності права власності на АДРЕСА_1, відповідачем ОСОБА_5 було надано свідоцтво про право власності на житло, видане 27 вересня 1999 року органом приватизації державного житлового фонду Київського державного авіаційного заводу (а.с.129 т.1).

Разом з тим, зазначене свідоцтво про право власності на житло ніким не оспорено, а тому є дійсним.

Окрім цього, відповідно до договору купівлі-продажу від 22 лютого 1996 року ОСОБА_13 продала, а ОСОБА_10 та її неповнолітній син ОСОБА_9 купили АДРЕСА_1 (а.с.16 т.1, 37 т.2).

Встановлено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_10 із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися : її син ОСОБА_9, 1984 р.н., та батько ОСОБА_11, 1936 р.н.

Між тим, не отримавши свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_7, а ОСОБА_9- ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.16-22, 52, 54, 59 т.1).

Звертаючись у суд із позовом, ОСОБА_3 вказував на те, що є спадкоємцем 5 черги після смерті двоюрідного племінника ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_8, двоюрідної сестри ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6, та двоюрідного дядька ОСОБА_11,ІНФОРМАЦІЯ_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з відсутності правових підстав до його задоволення.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками районного суду.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Отже, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У всіх випадках визнання тієї чи іншої дії як способу захисту пов'язується із зазначенням в нормативних актах. Спосіб захисту також визначають як конкретні закріплені чи санкціоновані законом правоохоронні заходи (засоби), за допомогою яких усуваються порушення прав і вплив на правопорушника.

Спеціальні норми, які регулюють спірні правовідносини, не встановлюють конкретних заходів захисту порушеного права, а тому особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Отже, ОСОБА_3, посилаючись на те, що як спадкоємець 4-ї черги, має право успадкування АДРЕСА_1, вказує на те, що вказана квартира вибула із його власності поза його волею й учасником оспорюваного ним договору купівлі-продажу він не був.

Окрім цього, відповідно до справи, позивачем не оспорено дійсність свідоцтва про право власності на житло, видане 27 вересня 1999 року органом приватизації державного житлового фонду Київського державного авіаційного заводу, згідно якого ОСОБА_5 набув право власності на спірну квартиру, яку і продав ОСОБА_6 (а.с.14 т.1).

Тому районним судом із цих підстав правомірно відмовлено в задоволенні позову.

Твердження апеляційної скарги про те, що намагання позивача визнати даний договір недійсним та скасувати державну реєстрацію прав на квартиру є одним із елементів відновлення становища, що існувало до порушення його прав, як спадкоємця, і подальшої можливості законної реалізації ОСОБА_3 його прав на повернення майна до спадкової маси, колегія суддів визнає безпідставними.

При цьому, колегія суддів враховує й те, що в справі відсутні відомості про звернення позивача до правоохоронних органів з метою захисту своїх прав щодо спірної квартири, а в справі міститься копія договору купівлі-продажу від 02 вересня 2016 року, за яким ОСОБА_5 продав вказану квартиру ОСОБА_6, який нині є власником даного житла.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Встановлено, що ОСОБА_3 не був стороною укладеного 02 вересня 2016 року договору купівлі-продажу квартири, а враховуючи, що правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він судом не визнаний недійсним, колегія суддів не убачає правових підстав до визнання спірного договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Скасування реєстрації рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень на об'єкт нерухомого майна є похідною вимогою від визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, а отже, також не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права районним судом застосовано правильно.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Наугольної Олени Володимирівни в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: