Справа № 487/4436/18
Провадження № 2/487/1998/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2018 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Сухаревич З.М., за участю секретаря судового засідання Лунгол А.Г., позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Миколаєві цивільну справу №487/4436/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та примусового зняття з реєстрації місця проживання,-

В С Т А Н О В И В:

09.07.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та примусового зняття з реєстрації місця проживання, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, в якій з 09.06.2017 року зареєстрований відповідач по справі. Проте, з моменту реєстрації відповідач разом у зазначеній квартирі не проживає, витрат по сплаті комунальних послуг не несе, що перешкоджає їй реалізувати права як власника квартири, у звязку з чим була змушена звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою від 26.07.2018 року зазначений позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

25.09.2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, про час, місце та день розгляду справи був повідомлений належним чином, відзив до суду не надав.

Заслухавши позивача, пояснення свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, на підставі договору дарування від 04.10.2005 року є власником квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до Картки реєстрації особи, ОСОБА_2 15.10.1982 року з 09.06.2017 року зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

З часу реєстрації відповідач у вказаній квартирі не проживає, витрати по її утриманню не несе, особистих речей у квартирі не має, що підтверджується актом про не проживання від 05.07.2018 року.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що є сусідом позивача та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Йому відомо, що позивач, з добрих намірів зареєструвала у своїй квартирі біженця з Луганської області ОСОБА_2. Підтвердив, що відповідача ОСОБА_2 бачив один раз влітку 2017 року, більше він його не бачив.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що є донькою позивача. Мати у належній їй квартирі зареєструвала ОСОБА_2, який з часу реєстрації в квартирі не проживав, матері не допомагав.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що є сусідом позивача та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3. Зазначав, що позивач проживає одна, відвідують її лише доньки та онука. Відповідача по справі ніколи не бачив.

Статтею 55 Конституції України гарантується судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 383 ЦК України визначено, що власник жилого будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України, зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У відповідності до ст. 156 ч. 1 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 1 статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В ході розгляду справи будь-яких перешкод для проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 з боку позивача не встановлено, між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житловим приміщенням і відповідач без поважних причин понад один рік не проживає за вказаною адресою, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Щодо позовної вимоги позивача про примусове зняття відповідача з реєстрації місця проживання, суд дійшов наступного.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо.

Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов'язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше).

Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про : 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням); 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже суд приходить до переконання, що визнання в судовому порядку відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в спірній квартирі є підставою для зняття його з реєстрації, а тому позовна вимога про зняття відповідача з реєстрації місця проживання є зайвою та задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 12, 89, 141, 200, 211, 259, 263-265, 354 ЦПК України, ст. ст.317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та примусового зняття з реєстрації місця проживання - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_7 Крим, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженка с. Райки Велико Михайлівського району Одеської області, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 02.11.2018 р.

Суддя: З.М. Сухаревич