Справа № 333/4582/18
Провадження №2/333/2416/18
01 листопада 2018 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд міста Запоріжжя у складі:
головуючого - судді Холода Р.С.,
за участю: секретаря судового засідання Єрохіної А.Б.,
позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
28.08.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАК-АВТОПЛЮС» про визнання договору недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування позову позивач зазначав, що на початку червня 2018 року в газеті «Привоз» знайшов оголошення про продаж транспортного засобу «Chevrolet Cruze» за ціною, що є нижче ринкової 171 000 грн.
У подальшому, автомобіль ТОВ «МАК-АВТОПЛЮС» йому не передало, а на телефонні дзвінки представник відповідача повідомила, що 04.06.2018 року було укладено договір про надання інформаційно-консультаційних послуг, за які було сплачено гроші, усі послуги представлено у повному обсязі.
Позивач вважає, що відповідач використовує нечесну підприємницьку практику, так як перед укладенням оспорюваного договору шляхом умисного повідомлення недостовірної інформації щодо правової природи правочину, прав та обовязків сторін, представник ТОВ «МАК-АВТОПЛЮС» ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення. При цьому, вартість послуг фактично сплачена ОСОБА_1 є необґрунтовано завищеною та неспіврозмірною за їх характером, складністю та обсягом, становить 20 % від вартості автомобілю. Протиправними діями представник ТОВ «МАК-АВТОПЛЮС» спонукав укласти ОСОБА_1 оспорюваний договір, який би останній не підписав, так як мав на меті укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу, а не договір про надання інформаційно-консультаційних послуг та позбавив можливості здійснити вибір контрагента, продукції, що мала бути надана договором.
Позивач просив суд визнати недійсним договір № 800019 від 04.06.2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «МАК-АВТОПЛЮС»; стягнути з ТОВ «МАК-АВТОПЛЮС» на його користь сплачені грошові кошти в розмірі 34 200 грн. та понесені судові витрати.
У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримували, просили його задовольнити, так як представник ТОВ «МАК-АВТОПЛЮС» ввів ОСОБА_1 в оману щодо обставин, які мають істотне значення і тому зазначений договір на підставі ст. 229 ЦК України необхідно визнати недійсним. Не заперечували проти ухвалення заочного рішення.
Представник ТОВ «МАК-АВТОПЛЮС» повідомлений судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не зявився та не повідомив суд про причини неявки. Оскільки відсутні відомості про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.1 ст.280 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд, заслухавши позивача та його представника, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
04.06.2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «МАК-АВТОПЛЮС» було укладено договір № 800019 (а.с. 8-10).
Пунктом 1 даного договору передбачено, що замовник з метою отримання транспортного засобу доручає виконавцю, а виконавець зобовязується за завданням замовника здійснити пошук належного транспортного засобу і інформування замовника про продавців такого транспортного засобу, про ринок транспортного засобу в Україні. Назва транспортного засобу, ціна його придбання вказуються у додатках №№ 1,2 до договору.
Згідно п. 3.3 договору № 800019 від 04.06.2018 року інформаційно-консультативна послуга надається у формі аналітичного висновку протягом 15 календарних днів з моменту укладення договору та додатку № 1 до договору. Послуга вважається наданою з дати отримання аналітичного висновку замовником безпосередньо у виконавця або з дати здачі виконавцем аналітичного висновку на пошту чи передачі замовнику іншими відповідними засобами звязку та підписання акту наданих послуг, вартість послуги складає 10 % від суми, вказаної в додатку № 1 до договору.
Згідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Частиною 1 ст. 640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
За змістом ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Відповідно до п.22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. А отже, за відповідними договорами Позивач є споживачем.
Статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).
Згідно з визначенням нечесної підприємницької діяльності, що зазначено в п.14 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», це будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.
За змістом ч.1 та ч.3 ст.19 цього Закону нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Відповідно до ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; 3) відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; 5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження; 6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім'ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію; 7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; 8) використання повідомлення про розпродаж у зв'язку із припиненням суб'єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.
При укладенні договору між сторонами, позивач мав право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).
В даному випадку, на думку суду, ОСОБА_1 було невірно розтлумачено інформацію щодо предмету договору та відповідних умов договору, а також призначення платежу в розмірі 34 200 грн.
У порушенні вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», при укладенні з ОСОБА_1 договору, ТОВ «МАК-АВТОПЛЮС» завуалювало призначення платежу у розмірі 34 200 гривень під вигляд платежу за договором, який за умовами договору не повертається в жодному випадку та є фактично платою за укладення самого договору. Такого висновку суд дійшов, виходячи зі змісту спірного договору, так як у ньому жодним чином не обґрунтовано визначений розмір винагороди в розмірі 20% від вартості транспортного засобу, а лише вказано про сплату за інформаційно-консультаційну послугу у розмірі 10% від суми, зазначеної у додатку №1 до Договору.
Відповідно до ч.2 ст.627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Укладаючи договір з ТОВ «МАК-АВТОПЛЮС», позивач мав на меті придбання певного автомобіля, а не отримання інформаційно-консультативних послуг, які фактично є предметом договору. Враховуючи, що відповідач при укладенні договору не повідомив позивача, що його основною діяльністю в даному випадку буде лише надання певної інформації про транспортний засіб, суд вважає, що позивач був позбавлений можливості свідомого вибору та був ведений в оману з приводу суттєвих умов договору.
Зважаючи на викладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що діяльність ТОВ «МАК-АВТОПЛЮС» щодо укладення спірного договору має ознаки нечесної підприємницької діяльності.
У відповідності до вимог ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
З огляду на це, договір №800019 від 04.06.2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «МАК-АВТОПЛЮС» належить визнати недійсним.
Частиною 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
В ч. 1 ст. 230 ЦК України визначено, що у разі якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Відповідно до ст. 230 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.
Згідно із п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 року № 9 Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Отже, суд дійшов висновку про визнання оспорюваного договору недійсним на підставі ст.230 ЦК України та внаслідок його недійсності (нікчемності), сторони цього правочину мають повернути одна одній у натурі все, що вони одержали на виконання цих правочинів, а відтак грошова сума в розмірі 34 200 грн. за договором, має бути повернута ОСОБА_1 як передбачено ст. 216 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись ст.ст. 11, 203, 215, 216, 229, 230 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 141, 280, 289 ЦПК України, суд,-
Договір №800019, укладений 04.06.2018 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАК-АВТОПЛЮС», визнати недійсним.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його поновлення якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Повний текст рішення складено 09.11.2018 року.
Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя Р.С. Холод