АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №761/18609/17

провадження № 22-ц/796/3833/2018

10 травня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.

при секретарі Іванову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про встановлення земельного сервітуту, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року у складі судді Волошина В.О.,

встановив:

У травні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила встановити безстроковий безкоштовний сервітут на її користь щодо земельної ділянки, яка належить землекористувачу Київській міській раді, за адресою: АДРЕСА_1, для облаштування вхідної групи до нежилого приміщення (магазину «Продовольчий») за адресою: АДРЕСА_1, а саме: відмостки шириною 2 м, довжиною 6 метрів, облаштування доріжки довжиною 4,4 м та шириною 1,5 м перпендикулярно від вулиці Дегтярівської від тротуару вулиці до відмостки біля дверей нежилого приміщення (магазину «Продовольчий»).

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 05 липня 2005 року вона придбала квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації №832 від 09 травня 2006 року жиле приміщення квартири АДРЕСА_1, яке знаходиться на першому поверсі в жилому будинку АДРЕСА_1, переведено у нежиле.

В нежилому приміщенні вона відкрила магазин з продажу продовольчих товарів «Продовольчий», який має окремий вихід та не поєднаний з житловими приміщеннями громадян.

Для кращого обслуговування громадян виникла необхідність облаштувати відмостку та доріжку до входу в її нежиле приміщення - магазин. Відсутність конкретного рішення відповідача з приводу передання земельної ділянки в оренду для облаштування відмостки та доріжки не дає їй права їх повноцінно використовувати та облагородити. Біля магазину відсутні перила для осіб з особливими потребами тощо.

Оскільки вона є користувачем земельної ділянки, в якому розташоване нежиле приміщення, кожного року сплачує податок на землю, з відповідачем не досягнуто домовленості про встановлення сервітуту та про його умови, просила позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2018 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Свої доводи мотивує тим, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на ст. 401 ЦК України та ст. 100 ЗК України та зазначив, що згідно витягу із бази даних міського земельного кадастру земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 (код ділянки НОМЕР_1) не сформована, рішення стосовно виділення цієї ділянки відповідачем не приймалось, документів, що посвідчують право власності чи користування даною земельною ділянкою не зареєстровані. Разом з тим, земельна ділянка є власністю територіальної громади міста Києва і може в такому статусі залишатися довіку.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надав.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник Київської міської ради - Власенко І.І. просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності доказів того, що позивач зверталась до відповідача з приводу встановлення сервітуту, а також тієї обставини, що згідно витягу з бази даних міського земельного кадастру земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 (код ділянки НОМЕР_1) не сформована, рішення стосовно відведення даної земельної ділянки Київською міською радою не приймалось, документи, що посвідчують право власності чи користування даною земельною ділянкою не зареєстровані, порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, визначаються співвласниками.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до положень ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Згідно із частинами 2, 3 ст. 402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне господарське використання своєї земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 05 липня 2005 року ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу квартири набула у власність квартиру АДРЕСА_1.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 09 травня 2006 року № 832 «Про переведення жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 в жилому будинку на вул. Дегтярівській у нежиле» переведено, як виняток, жиле приміщення квартири АДРЕСА_1, яке знаходиться на першому поверсі в жилому будинку АДРЕСА_1, у нежиле.

Позивач у нежитловому приміщенні відкрила магазин з продажу продовольчих товарів "Продовольчий", який має окремий вихід та не поєднаний з житловими приміщеннями мешканців житлового будинку.

Звертаючись з позовом про встановлення земельного сервітуту, позивач посилалась на те, що на даний час виникла необхідність додатково облаштувати вхідну групу до нежитлового приміщення для облаштування відмостки та доріжки.

Відповідно до плану за поверхами на будівлю літера «А» по АДРЕСА_1, станом на 29.01.2011 р. дозвіл на реконструкцію з влаштування окремої вхідної групи в БТІ не поданий (а.с.6).

Разом з тим, позивач не надала суду жодного доказу на підтвердження тієї обставина, що вона зверталась до відповідача з приводу про встановлення сервітуту та про його умови, проте домовленості з цього приводу досягнуто не було.

Матеріали справи не містять також доказів того, власником або землекористувачем якої земельної ділянки вона є, а також вона має потребу саме у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Позивач не довела, що вона позбавлена можливості задовольнити потреби у влаштуванні вхідної групи до приміщення магазину в інший спосіб, ніж шляхом встановлення земельного сервітуту.

За відсутності доказів того, позивач зверталась до відповідача з приводу встановлення сервітуту і домовленості не було досягнуто, а умовою його встановлення є неможливість задоволення потреб позивача в інший спосіб, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: