26.11.2018 року Провадження №2/425/676/18
Справа №425/2865/18
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі:
головуючого судді - Романовського Є.О.,
за участю секретаря - Чикунової Ю.С.,
за відсутності учасників справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рубіжному Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,
Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 в
м. Рубіжному Луганської області, де зареєстровані її дочка та чоловік відповідачі по справі, які з 2017 року в ній не проживають, добровільно не бажають знятися з реєстраційного обліку, чим перешкоджають їй як власнику квартири здійснювати право користування та розпорядження своїм майном.
На підставі викладеного, просить суд визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 60 в будинку № 12 по пр. Московському в
м. Рубіжному Луганської області.
В судове засідання позивач та її представник не зявилася, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні, проти ухвалення заочного рішення не заперечували.
В судове засідання відповідачі не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив на позов не надали.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог до судового засідання не зявилася, надала до суду пояснення в яких проти задоволення позову не заперечувала, а також надала заяву про розгляд справи без її участі.
Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, на підставі доказів, які додані до справи, та ухвалити заочне рішення.
26.11.2018 року згідно ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією паспорту (а.с. 15-17).
12.05.2004 року народилася ОСОБА_3, батьками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження від 20.05.2004 року, відповідний запис № 05, ОСОБА_2 1-ЕД № 245741 (а.с.19).
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21.06.2013 року, реєстровий номер 209, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.06.2013 року № 5242868, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2, на праві приватної власності належить ОСОБА_1 (а.с.9-11).
АДРЕСА_3, зареєстровані: ОСОБА_1А, ІНФОРМАЦІЯ_1 (власник), ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (чоловік),
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (донька) (а.с.12, 27, 28).
Актом про встановлення фактичного місця проживання від 20.09.2018 року за адресою: АДРЕСА_2 встановлено, що за вказаною адресою ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з травня 2017 року не проживають (а.с.13).
Висновком від 18.09.2018 року № 705 служби у справах дітей Рубіжанської міської ради про визнання неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, такою, що втратила право користування житловим приміщенням встановлено, що відповідачі по справі за адресою: Луганська область, м. Рубіжне,
АДРЕСА_4 не мешкають, а фактично проживають за адресою: Російська Федерація, АДРЕСА_5, внаслідок чого права та інтереси малолітньої дитини не порушуються, а також зазначила, що не заперечує щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: Луганська область, м. Рубіжне,
АДРЕСА_4 (а.с. 14).
Актами обстеження житлово-побутових умов родини від 07.09.2018 року встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 тривалий час не мешкає (а.с. 37).
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, в закладах освіти м. Рубіжне Луганської області не навчалася/виховувалася та не навчається/виховується, ОСОБА_1 на обліку в УПСЗН не перебуває та ніякої допомоги на ОСОБА_3С не отримує, дитина на обліку в Рубіжанській міській лікарні не перебуває, виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації, що підтверджується інформацією, наданою Управлінням освіти Рубіжанської міської ради Луганської області від 18.09.2018 року
№ 1306, Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області від 17.09.2018 року № 3/4403 та Комунальної установи охорони здоров?я «Центру первинної медико-санітарної допомоги» Рубіжанської міської ради Луганської області від 21.09.2018 року № 01-25-195 (а.с. 38-40).
Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась
17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Відповідно до вимог ст. ст. 383, 386 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його права власності іншою особою.
Аналізуючи наведені вище норми цивільного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.
У звязку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
При цьому, суд приймає до уваги, що згідно вимог ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Таким чином, суд вважає, що факт не проживання неповнолітньої ОСОБА_3, в квартирі позивача, за місцем реєстрації її матері свідчить про те, що вона самостійно визначилася із своїм місцем проживання в іншому місці.
За матеріалами справи підтверджено, що відповідачі, які є членами сімї позивача, зареєстровані в квартирі, що належить їй на праві приватної власності, не є співвласниками майна, відсутні понад один рік без поважних причин, не бажають знятися з реєстрації в добровільному порядку, що порушує права власника житла, яка на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, оскільки будь-яких інших домовленостей між ними не існує.
Після встановлення зазначених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: Луганська область,
АДРЕСА_3, підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 76-81, 258-259, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: Луганська область,
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення, позивач не подав апеляційної скарги, а відповідач не подав письмової заяви про перегляд заочного рішення. У випадку подання позивачем апеляційної скарги, заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У випадку подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили у випадку подання відповідачем апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана до Рубіжанського міського суду Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Повний текст рішення складено 29 листопада 2018 року.
Суддя Є.О. Романовський