Провадження № 22-ц/780/1017/18 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 4 23.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 квітня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Мережко М.В., Матвієнко Ю.О.,

за участю секретаря Шуляка Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, Управління з питань надання адміністративних послуг Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3, про визнання права власності на 7/50 частин будинковолодіння і зобов»язання зареєструвати право власності на майно,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, третя особа ОСОБА_3, про визнання права власності на 7/50 частин будинковолодіння, посилаючись на те, що за життя її батьків ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та матері ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, будинковолодіння АДРЕСА_1 належало останнім в рівних частках, оскільки житловий будинок було збудовано під час їхнього шлюбу. Після смерті батька ОСОБА_7 все нерухоме майно за вказаною адресою успадкувала її мати ОСОБА_8.

Однак, в наступному при перерозподілі та визначенні часток в будинковолодінні відповідачем Горенською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області було допущено помилку щодо визначення ідеальної долі в будинковолодінні, тобто в свідоцтві про… замість 50/50 частки (100% повної ідеальної долі), ідеальною долею помилково зазначено 43/50 частки всього будинковолодіння.

Також щодо визначення вартості 7/50 частки будинку АДРЕСА_1 дійсна ринкова вартість визначалась з урахуванням вартості аналогічних житлових будинків у даній місцевості відповідно до Бюлетеня нерухомості «Авізо», а також з урахуванням часу забудови в 1937 році, наступного перепланування і добудов у 1958 році, коефіцієнту зносу будинку, в тому числі за його технічним станом на сьогодні тощо, та приблизна ринкова вартість 7/50 частин будинку складає 50 000 грн.

Таким чином, після смерті матері ОСОБА_8 вона володіє, користується, розпоряджається та фактично успадкувала 7/50 частин будинковолодіння за вищевказаною адресою, сплачує земельний податок, утримує будинок, решту комунальних послуг тощо, у зв»язку з чим вимушена звернутись за захистом своїх житлових і майнових прав до суду.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_2 просила постановити рішення суду про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на 7/50 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 та зобов»язати Реєстраційну службу Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області зареєструвати за нею 7/50 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речового права власності.

У травні 2017 року позивач ОСОБА_2 подала суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій зазначала, що у зв»язку з ліквідацією Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, яка була співвідповідачем у вказаній цивільній справі, вона просила залучити до участі у справі належного відповідача Управління з питань надання адміністративних послуг Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, а також зобов»язати відповідача Управління з питань надання адміністративних послуг Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області зареєструвати за нею 7/50 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав власності за ОСОБА_2.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2017 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати. В обґрунтування апеляційних скарг посилається на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з'ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи. Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно довідок виконкому Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 02 лютого 2017 року № № 146/7, 147/7, 148/7 ОСОБА_2 проживає з народження по теперішній час в АДРЕСА_1. ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно будинкової книги проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 з 24 серпня 1949 року по день смерті.

Відповідно до відповіді Горенської сільської ради від 15 березня 2017 року № 268/7 згідно акта депутата Горенської сільської ради ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_9 вступила в володіння спадковим майном, що розташоване в АДРЕСА_1. Крім того, ОСОБА_2 обслуговує дане будинковолодіння та сплачує комунальні послуги.

Згідно вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до вимог ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно вимог ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до вимог ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна-місцезнаходження основної частини рухомого майна.

Згідно вимог ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно вимог ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб»єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 Цивільного кодексу України.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, спадкодавець ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, в зв»язку з чим дані правовідносини, відповідно до яких виник спір, мають регулюватись нормами Цивільного кодексу УРСР в редакції 1973 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР у редакції від 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є: у рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР у редакції від 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Норми ж Цивільного кодексу України, на які посилається позивач ОСОБА_2 у своїй позовній заяві, регулюють правовідносини, які виникли з моменту вступу в дію нового Цивільного кодексу України, а саме з 01 січня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_10, Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Головне управління юстиції у Київській області, Горенська сільська рада Києво-Святошинського району, Київської області, Київський обласний державний нотаріальний архів, про визнання недійсним дублікату договору дарування 1/2 частини будинковолодіння, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на1/2 частину жилого будинку, зобов»язання скасувати його державну реєстрацію, зобов»язання скасувати реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності нерухомого майна і визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, позов задоволено частково. Визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27 квітня 2013 року на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1, виданого державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Київської області Грисюк О.В., за реєстровим № 1-231 від 27 квітня 2013 року на ім»я ОСОБА_10. Зобов»язано Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» скасувати державну реєстрацію 1/2 частини жилого будинку АДРЕСА_1, зареєстрованого Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» в Державному реєстрі речового права власності від 20 червня 2012 року за № 282 в книзі 1, за реєстраційним номером майна згідно витягу про державну реєстрацію прав № 10493969 на ім»я ОСОБА_12, зареєстрованого на підставі постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2012 року № 2-а-6848/11. У решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 449 грн. 50 коп.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_10 відхилено, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_10 відхилено, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2016 року залишено без змін.

В рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2015 року, яке набрало законної сили, судом було встановлено наступні обставини. А саме з наявних у матеріалах справи документів, копій спадкових справ і судових рішень, що вступили в законну силу, судом було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7, і 18 квітня 1980 року ОСОБА_8 звернулась із заявою до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка. Дані обставини підтверджуються копією спадкової справи № 130 Першої Київської обласної державної нотаріальної контори до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8. Після її смерті відкрилась спадщина, і 05 червня 1996 року ОСОБА_12 звернувся із заявою до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті своєї матері. Дані обставини підтверджуються копією спадкової справи Першої Київської обласної державної нотаріальної контори № 247 за 1996 рік до майна ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як зазначено в рішенні суду, позивач ОСОБА_2 зазначала, що вона фактично прийняла спадщину, оскільки постійно проживає в будинку АДРЕСА_1 і додала довідку виконкому Горенської сільської ради від 12 березня 2015 року № 269/7, в якій зазначено, що згідно будинкової книги ОСОБА_2 проживає і зареєстрована з народження за адресою: АДРЕСА_1 по теперішній час. Позивачі в поданій суду заяві зазначали, що із-за плутанини і невідповідності розрахунків щодо часток в будинковолодінні за вказаною адресою залишилось неврахованими 7/50 частки у даному будинковолодінні. В зв»язку з цим позивачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 просили визнати за позивачем ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на 7/50 частин вказаного будинковолодіння АДРЕСА_1.

У зв»язку з цим судом в рішенні від 11 вересня 2015 року також зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_13. Після його смерті відкрилась спадщина, і 20 серпня 2011 року із заявою про прийняття спадщини звернувся до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори його син ОСОБА_3, позивач у справі. Тобто позивач ОСОБА_3 також виявив бажання і прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_13, який за життя мав також право на вказаний будинок.

Крім того, судом в рішенні від 11 вересня 2015 року було вказано, що 06 червня 2000 року ОСОБА_12 склав на ім»я ОСОБА_10 заповіт на все належне йому на праві власності майно. ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 і у той день відкрилась спадщина. 13 жовтня 2000 року ОСОБА_10 звернулась до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_12. Тобто після смерті ОСОБА_12 спадкоємцем в порядку спадкування за заповітом на належне за життя майно ОСОБА_12 є відповідач ОСОБА_10

За таких обставин суд у рішенні від 11 вересня 2015 року не вбачав підстав для задоволення позову в частині визнання за ОСОБА_2 права власності в порядку спадкування за законом на 7/50 частин будинковолодіння АДРЕСА_1, оскільки позивачами не надано суду належних і допустимих доказів в обгрунтування заявлених вимог, що вказана частка майна в розмірі 7/50 частин повинна належати позивачу ОСОБА_2.

Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що визнання права власності на 7/50 частину спірного будинку з тих підстав, на які посилається позивач ОСОБА_2, суперечитиме вимогам чинного законодавства України.

Суд першоїі інстанції також вірно не вбачав також підстав для задоволення вимог позивача про зобов»язання відповідача Управління з питань надання адміністративних послуг Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області зареєструвати за нею 7/50 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав власності за ОСОБА_2, оскільки позовні вимоги в цій частині позову є похідними від позовних вимог про визнання права власності на 7/50 частин будинковолодіння.

Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За вимогами ст. ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_2 і її представник в позовній заяві і в судовому засіданні не надали суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені позовні вимоги позивача ОСОБА_2 про визнання права власності на 7/50 частин будинковолодіння і зобов»язання зареєструвати право власності на майно.

Проаналізувавши зібрані докази суд суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується звисновком суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: