Ухвала

Іменем України

20 грудня 2018 року

м. Київ

справа №464/8386/16-ц

провадження №61-46128ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати

Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

Сімоненко В. М., Фаловської І. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 вересня

2018 року у справі за заявою ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, треті особи: Львівська міська рада, Львівське комунальне підприємство «Житловик-С», публічне акціонерне товариство «Львівський хімічний завод», про демонтаж самочинно побудованої прибудови до гаража-майстерні,

ВСТАНОВИВ:

Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, треті особи: Львівська міська рада, Львівське комунальне підприємство «Житловик-С», публічне акціонерне товариство «Львівський хімічний завод» (далі -

ПАТ «Львівський хімічний завод»), про демонтаж самочинно побудованої прибудови до гаража-майстерні.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 14 травня 2018 року провадження у справі закрито.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2018 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, справу повернуто до Сихівського районного суду м. Львова для продовження розгляду.

У вересні 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду апеляційної інстанції із заявою, у якій просила ухвалити додаткове рішення у справі, яким стягнути з ПАТ «Львівський хімічний завод» на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 24 вересня 2018 року у задоволенні заяви відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення, апеляційний суд виходив із того, що питання розподілу судових витрат постановою апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2018 року вирішено.

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 подано до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила скасувати ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове судове рішення, яким її заяву задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що мотиви відмови апеляційної інстанції в ухваленні додаткового рішення суперечать нормам чинного процесуального законодавства, а саме, судом неправильно визначено принцип розподілу судових витрат.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Встановивши, що постановою апеляційного суду Львівської області

від 11 вересня 2018 року, яка не є предметом касаційного оскарження, було вже вирішено питання розподілу судових витрат, апеляційний суд прийшов вірного висновку про відмову в ухваленні додаткового рішення.

Доводи касаційної скарги про неправомірність відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягненнявитрат сплачених відповідачем за правову допомогу, висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо: правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Підстави вважати, що суди при розгляді даної справи допустили порушення норм процесуального права, відсутні.

Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями та спростовуються матеріалами справи.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норми статті 270 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Львівської області

від 24 вересня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, треті особи: Львівська міська рада, Львівське комунальне підприємство «Житловик-С», публічне акціонерне товариство «Львівський хімічний завод», про демонтаж самочинно побудованої прибудови до гаража-майстерні.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська