ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/958/18 Справа № 202/6077/17 Суддя у 1-й інстанції - Мороз В.П. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою прокуратури Дніпропетровської області на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про повернення позики та стягнення заборгованості з поручителя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_1 про визнання права власності та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про повернення позики та стягнення заборгованості з поручителя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було досягнуто домовленості та укладено договір позики, згідно якого позивачем було надано безпроцентну позику у розмірі 3 900 000,00 грн..

Згідно п. 4.1. договору позики позичальник зобов'язаний повернути суму боргу в строк до 10 липня 2017 року. Однак, до цього часу відповідач грошові кошти не повернув, ухиляється від розмов та виконання обов'язків за укладеним між ними договором позики.

ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_1 про визнання права власності та зобов'язання вчинити певні дії.

Вимоги зустрічних позовних вимог обґрунтовані тим, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено усну домовленість, згідно якої останній зобов'язався передати в права власність нерухоме майно що розташоване за адресою: АДРЕСА_1. В свою чергу ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 оригінал технічного паспорту та зобов'язався здійснити оформлення права власності на вище вказане нерухоме майно. Проте, до теперішнього часу ОСОБА_5 та ОСОБА_1 зобов'язання не виконали від зустрічей ухиляються на телефонні дзвінки не відповідають. Оригінал технічного паспорту на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_1 не повернув, а тому позивач просив припинити право власності за ОСОБА_5 на вказану нерухомість та визнати за ним право власності на зазначене нерухоме майно.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі; зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково, а саме: припинено право власності за ОСОБА_5 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, що складається з літ. А - загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м., прибудови літ. а, сараїв літ. Б, В, вбиральні Д, споруди І.. та визнано за ОСОБА_4 право власності на зазначену нерухомість.

В апеляційній скарзі прокуратура Дніпропетровської області посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила скасувати вказане рішення суду в частині задоволення зустрічних позовних вимог та ухвали в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що задовольняючи позовні зустрічні позовні вимоги про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суд першої інстанції порушив інтереси власника земельної ділянки, яка знаходиться в межах населеного пункту Павлоградської міської ради щодо користування, володіння, розпорядження земельною ділянкою під спірним нерухомим майном та інтереси органу контролю, що уповноважений на прийняття в експлуатацію закінчені будівництвом об'єкти. При цьому, апелянт зазначив, що ні Павлоградську міську раду, як власника самовільно забудованої земельної ділянки, ні Державну архітектурно-будівельну інспекцію України як органу контролю у відповідності до ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" не були залучені до участі у справі. Крім того апелянт вказує, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане виключно за особою, яка є власником чи користувачем земельної ділянки, тоді як листом Павлоградська міська рада повідомила, що жодним фізичним та юридичним особам земельна ділянка за спірною адресою на праві власності або праві користування не належить та повідомлено, що на цій земельній ділянці відсутні будь-які об'єкти житлової чи громадської забудови. Апелянт зазначає, що спірне нерухоме майно не прийняте до експлуатації, а тому не є створеним в розумінні ст. 331 ЦК України, що також виключає можливість визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду в оскаржуваній частині - скасувати, з наступних підстав.

Законність рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про повернення позики та стягнення заборгованості з поручителя, колегією суддів не перевіряється, так як не є предметом апеляційного оскарження.

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

З вказаним висновком суду погодитись не можна, так як він суперечить вимогам матеріального та процесуального законів.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, колегія суддів виходить з наступного.

Вбачається, що на підтвердження зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 надав суду технічні паспорти на громадський будинок будівлі та споруди кафе за адресою: АДРЕСА_1, замовником яких значиться ОСОБА_5.

Однак, згідно Листа Павлоградської міської ради №17 від 26 січня 2018 року за спірною адресою земельна ділянка не сформована, відомості в кадастрі відсутні, документи, що підтверджують право власності або право користування даною земельною ділянкою відсутні. Будь-які дозвільні документи та документи, які підтверджують введення в експлуатацію будівлі кафе по вказаній адресі - відсутні. Крім того, міська рада зазначила, що на зазначеній земельній ділянці відсутні будь-які об'єкти житлової чи громадської забудови.

Положеннями частини 1 ст. 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України).

За змістом ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

В розумінні положень статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Згідно ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

В матеріалах справи відсутні докази щодо звернення будь-кого із сторін по справі до територіальних органів Державної архітектурно-будівельної інспекції з метою перевірки дотримання всіх необхідних вимог до об'єкта нерухомості, наявність яких можуть встановити лише компетентні органи, а отже, на момент розгляду справи, спірна нерухомість в експлуатацію не введена та вказані питання позивачем взагалі не вирішувалися.

Відповідно до ч. 1 ст.122 ЗУ України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Порушення інтересів держави в особі Павлоградської міської ради полягають в тому, що суд першої інстанції частково задовольнивши зустрічні позовні вимоги про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, порушив інтереси власника земельної ділянки - Павлоградської міської ради щодо користування, володіння, розпорядження земельною ділянкою під спірним нерухомим майном.

Павлоградська міська рада, як власник самовільно забудованої земельної ділянки, всупереч вимог ст. 33 ЦПК України, не залучена до участі у справі в якості відповідача.

Таким чином, задовольняючи частково позовні вимоги позивача за зустрічним позовом, суд першої інстанції фактично вирішив питання щодо прав інших осіб, без їх залучення до справи.

Крім того, задовольняючи частково позовні вимоги, суд застосував положення ст.ст. 328, 344, 382, 392 ЦК України, які спірні правовідносини не регулюють та не можуть бути підставою для задоволення зустрічних позовних вимог.

Судом першої інстанції залишено без уваги, що спірне нерухоме майно фактично є самовільним будівництвом та визнання права власності на нього можливе лише за умови введення його в експлуатацію в установленому законом порядку, а тому не є створеним в розумінні ст. 331 ЦК України, що також виключає можливість визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин, не надав належної оцінки наявним у справі доказам та не перевірив достатності наданих доказів для задоволення зустрічних позовних вимог, грубо порушивши норми матеріального та процесуального закону.

Рішення в оскаржуваній частині як таке, що не відповідає матеріальному та процесуальному законам та є незаконним підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4

В зв'язку із задоволення апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України із ОСОБА_4 на користь прокуратури Дніпропетровської області підлягає стягненню судовий збір в сумі 2643,00 грн..

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області - задовольнити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року -скасувати в частині задоволення зустрічного позову.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_1 про визнання права власності та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь прокуратури Дніпропетровської області судовий збір в сумі 2643,00 грн..

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко