П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 568/254/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/192/18

Головуючий у суді першої інстанції: Мельник Д.В.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

(вступна і резолютивна частини) в м. Радивилів

Рівненської області 19.07.2018 р. о 15 год. 14 хв.

Повний текст рішення складено: 30.07.2018 р.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Боймиструк С.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2;

відповідач 1: ОСОБА_3;

відповідач 2: ОСОБА_4;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Радивилівська міська рада Рівненської області;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області;

представники учасників справи: позивача - адвокати ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (присутні);

відповідача 1 - адвокат ОСОБА_3 (відсутній);

відповідача 2 - відсутній;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: відсутній;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відсутній: ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Радивилівського районного суду від 19 липня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2016 року в суд звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки. Позов мотивовано тим, що позивач вважає державні акти на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 площею 0, 0460 га та площею 0, 0040 га, що видані Радивилівською міською радою Рівненської області 7 червня 2007 року на ім'я ОСОБА_4, а також державні акти на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 площею 0, 0460 га та серії НОМЕР_6 площею 0, 0040 га, що видані Радивилівською міською радою Рівненської області 12 грудня 2008 року на ім'я ОСОБА_3, - такими, що суперечать вимогам закону.

Рішенням Радивилівського районного суду від 15 жовтня 2012 року, що набрало законної сили, частину житлового будинку АДРЕСА_2 було виділено у власність ОСОБА_2 Однак позивач не в змозі користуватися належною йому частиною житлового будинку через те, що ОСОБА_3 володіє 1/2 частиною земельної ділянки, де ця частка будинку і знаходиться. Вважає, що у разі набуття права власності на житловий будинок кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності на будинок.

Ухвалою судді Радивилівського районного суду від 1 квітня 2016 року відкрито провадження у даній справі і призначено її до судового розгляду.

Ухвалою Радивилівського районного суду від 31 травня 2016 року задоволено заяву представника позивача і забезпечено позов у виді накладення арешту на земельні ділянки площею 0, 0460 га та 0, 0040 га, що розташовані по АДРЕСА_2 Рівненської області.

Ухвалою Радивилівського районного суду від 31 травня 2016 року залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Радивилівську міську раду Рівненської області.

Ухвалою Радивилівського районного суду від 3 жовтня 2017 року до участі в справі залучено Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Радивилівського районного суду від 19 липня 2018 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: Радивилівська міська рада і Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області; про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив із факту відсутності доказів на обґрунтування позивачем своїх вимог щодо видачі оспорюваних державних актів з недодержанням положень законодавства та порушенням його прав на землю, а тому й необхідності їх захисту в судовому порядку.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність і необґрунтованість, що полягають у невідповідності висновків суду обставинам справи, а також у порушенні і неправильному застосуванні норм процесуального та матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом тих обставин, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні належним йому на праві власності нерухомим майном, а саме частиною житлового будинку. Натомість вони повноправно продовжують користуватися належною їм частиною будинку і земельної ділянки, фактично не допускаючи позивача до об'єкта його права власності.

Не згоден із твердженнями суду щодо відсутності посилань на норми матеріального права, які регулюють правовідносини між сторонами. Між тим, на його думку, до спірних прав та обов'язків слід застосувати правила ст. 120 ЗК України, ст.ст. 377 і 415 ЦК України, а також необхідно брати до уваги роз'яснення підпункту "г" п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ".

Покликався на положення ст.ст. 321 і 386 ЦК України, оскільки вони також дають позивачу право як власнику частки житлового будинку захищати свої цивільні права і щодо земельної ділянки, яка є пропорційною до його частки у будинку.

Вважав необґрунтованими заперечення відповідача, які покладені в основу оскаржуваного рішення, про відсутність факту порушення його прав, адже на момент видачі оспорюваних державних актів він не набув права власності на житловий будинок - договір довічного утримання укладено пізніше. Він має право на частину земельної ділянки, яка знаходиться під житловим будинком, як спадкоємець після смерті батька - ОСОБА_7

З наведених міркувань просить ухвалити постанову, котрою скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

У поданому відзиві ОСОБА_3, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому посилалася на те, що надана позивачем постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 4 червня 2016 року не є належним доказом вчинення ним дій щодо набуття права власності на земельну ділянку. Також не містять матеріали справи і фактичних даних про те, що оспорювані державні акти суперечать вимогам закону, а їх видача відбувалася з порушенням законодавства.

Вважала, що метою поданої апеляційної скарги є позбавлення її права власності. Також переконана, що ОСОБА_2 не надав жодних доказів про факт реєстрації його права на частину земельної ділянки.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи та їх представників, перевіривши матеріали справи, доводи позивача та заперечення відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів справи, і ці обставини сторонами не заперечуються, право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 загальною площею 73 кв.м, житловою - 50, 4 кв.м з приналежними господарськими будівлями і спорудами: шлакобетонною верандою, бетонним ґанком, кам'яним погребом, шлакобетонним сараєм, цегляною вбиральнею, металевою колонкою, металевою огорожею, дерев'яною огорожею, металевими ворітьми належало ОСОБА_7 Дане речове право виникло у нього на підставі договору дарування від 08 серпня 1995 року, який посвідчений державним нотаріусом Радивилівської державної нотаріальної контори того ж числа і зареєстрований у реєстрі за №1889. Земельна ділянка (присадибна) площею 0, 10 га належала також йому відповідно до державного акта на право приватної власності на землю, що виданий Радивилівською міською радою 25 квітня 2000 року, серії НОМЕР_7 на підставі рішення органу місцевого самоврядування №4 від 26 січня 2000 року. Згідно з тим самим рішенням йому передано у постійне користування і земельну ділянку площею 0, 010 га для ведення садівництва, про що 21 вересня 2000 року було видано відповідний державний акт серії РВ №00101.

В подальшому, 31 липня 2006 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_4 було укладено договір дарування, що посвідчений тоді ж приватним нотаріусом Радивилівського районного нотаріального округу і зареєстрований в реєстрі за №1243. За його умовами, остання прийняла у власність передану їй дарувальником 1/2 частину зазначеного житлового будинку (разом із приналежними будівлями та спорудами) і 1/2 частину земельної ділянки (присадибної) площею 0, 10 га.

07 червня 2007 року Радивилівською міською радою видано на користь ОСОБА_4 два державні акти на право власності на земельну ділянку: серії НОМЕР_4, площа - 0, 0460 га, та площа - 0, 0040 га. Тобто земельні ділянки виділено їй в натурі, тоді як частка у житловому будинку залишалася ідеальною і в натурі їй не виділялася.

22 червня 2007 року ОСОБА_7 та ОСОБА_2 уклали договір довічного утримання, за яким, зокрема, відчужувачем у власність позивачу було передано 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 (з відповідною частиною приналежних будівель і споруд). Того ж числа договір посвідчено приватним нотаріусом Радивилівського районного нотаріального округу та зареєстровано за №2516. 13 липня 2007 року відомості про нового власника 1/2 частки у вказаному житловому будинку зареєстровано Комунальним підприємством "Радивилівське районне бюро технічної інвентаризації", про що зроблено реєстраційний запис 53-27 в книзі 15, реєстраційний номер 15489044.

Згодом, 10 вересня 2008 року ОСОБА_4 шляхом укладення відповідного договору із ОСОБА_3 подарувала останній належну їй на праві власності 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2. Договір тоді ж посвідчено приватним нотаріусом Радивилівського районного нотаріального округу і зареєстровано в реєстрі за №4184.

На користь набувача речових прав 12 грудня 2008 року Радивилівською міською радою видано два державні акти на право власності на земельну ділянку (адреса: АДРЕСА_2, Рівненської області): серії НОМЕР_6, площа - 0, 0040 га і серії НОМЕР_5, площа - 0, 0460 га. Цільове призначення обох ділянок: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу дійсності державних актів на право власності на земельну ділянку, що видані на ім'я відповідачів, оскільки позивач заперечує проти цих юридичних фактів і покликається на порушення його права на землю.

Норми статті 152 ЗК України визначають загальні способи захисту прав на земельні ділянки.

Згідно із ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 120 ЗК України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на час укладення договору дарування і договору довічного утримання, у разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Приходячи до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, колегією суддів береться до уваги та обставина, що суб'єктивні цивільні права позивача на будинок і землю є порушеними, адже за ним зберігається право на 1/2 частку на земельну ділянку в АДРЕСА_2. При цьому на земельних ділянках, титульне право на які рахується за ОСОБА_3, знаходиться частка ОСОБА_2 у житловому будинку АДРЕСА_2.

Цей факт, крім доводів позивача, стверджено також і рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 03 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є у спільній частковій власності, та виділ частки майна у натурі (а.с. 72-74). В мотивувальній частині рішення суду на підставі висновку експерта у судовій будівельно-технічній експертизі №11124/1-ПС від 04 квітня 2012 року та з його усних пояснень в судовому засіданні встановлено неможливість поділу між сторонами житлового будинку з приналежними спорудами і будівлями без порушення права позивача на землю. Так, за будь-якого з варіантів даної експертизи частина житлового будинку, що належатиме ОСОБА_2, перебуватиме на земельній ділянці, власником якої є ОСОБА_3 Тому апеляційним судом було обрано варіант експертизи, який найменшим чином порушуватиме право позивача, а саме, коли лише частина веранди, ганку та господарських будівель знаходитиметься на належній відповідачу ділянці, і рекомендовано сторонам вирішити ці права і обов'язки шляхом встановлення сервітуту.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.ст. 321, 386 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у підпункті "г" п. 18 своєї постанови від 16.04.2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", вбачається, що після 31 грудня 2001 року у випадках переходу права власності на будівлі і споруди право на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України (435-15), а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року №997-V (997-16) - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За таких обставин судовому захисту підлягають права позивача, що порушуються через суперечність вимогам закону державних актів на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_5 площею 0, 0460 га і серії НОМЕР_6 площею 0, 0040 га, що видані 12 грудня 2008 року Радивилівською міською радою на ім'я ОСОБА_3 При цьому унеможливлюється визнання недійсними оспорюваних державних актів частково (в частині земельних ділянок, на яких знаходиться частка позивача у житловому будинку і господарських спорудах та будівлях), адже цей спосіб захисту порушеного права не вирішить земельний спір повністю, а навпаки - обтяжить вирішення правовідносин між сторонами.

Щодо вимоги про оспорення державних актів, право власності на землю за якими належало ОСОБА_4, то на а.с. 43, т. 1. міститься лист Управління Держгеокадастру у Радивилівському районі Рівненської області, де вказано, що державні акти на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_8 та НОМЕР_9 від 07.06.2007 року, які їй видані, втратили чинність та анульовані з огляду на укладення між відповідачами договору дарування. Тобто позов ОСОБА_2 у частині вимог до ОСОБА_4 про визнання недійсними зазначених державних актів до задоволення не міг підлягати через відсутність самого предмета спору.

Не наполягали в засіданні апеляційного суду на задоволенні позову в цій частині і представники ОСОБА_2

Разом з тим, не погоджується колегія суддів із його доводами про недодержання судом положень процесуального закону.

Відповідно до абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Між тим, будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, які потягли би помилкове розв'язання цивільно-правового спору, позивач не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом їх здобуто не було.

Не заслуговують на увагу аргументи відповідача про направленість позову на позбавлення ОСОБА_3 права власності на земельні ділянки. Так, в будь-якому випадку таке речове право на землю - сумарно на 0, 05 га за нею зберігається, однак при новому виділенні ділянок у натурі слід ураховувати наявність у сторін прав на реальну частку у житловому будинку та господарських спорудах і будівлях відповідно до рішення Апеляційного суду Рівненської області від 03 грудня 2012 року.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Спонуканнями для часткового скасування оскаржуваного рішення відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що посприяло незастосуванню при вирішенні спірних відносин норм матеріального права, які підлягали застосуванню.

На підставі ст.ст. 120, 152, 155 ЗК України, ст.ст. 321, 377, 386, 415 ЦК України, підпункту "г" п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Радивилівського районного суду від 19 липня 2018 року скасувати частково.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 площею 0, 0460 га на ім'я ОСОБА_3 та державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6 площею 0, 0040 га на ім'я ОСОБА_3, що видані Радивилівською міською радою Рівненської області 12 грудня 2008 року.

В решті рішення суду першої інстанції (в частині відмови в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4) залишити без змін.

ОСОБА_2 (ідент. номер платника податків: НОМЕР_1; прож. 65114 АДРЕСА_1);

ОСОБА_4 (ідент. номер платника податків: НОМЕР_2; 65080 АДРЕСА_2).

ОСОБА_3 (ідент. номер платника податків: НОМЕР_3; 65080 АДРЕСА_2)

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 21.11.2018 о 10 год. 20 хв.

Головуючий: С.В.Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.С.Шимків