АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2135/18 Головуючий 1-ої інст.: Бондарєва І.В.
Справа № 645/1908/17 Суддя - доповідач: Кісь П.В.
Категорія: право власності
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2018 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2

розглянув в порядку письмового провадження апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

03.05.2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом в якому просив суд визнати за ним з підстав, передбачених ст.344 ЦК України, право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить безвісно зниклому ОСОБА_5, а саме 1/3 на підставі свідоцтва про право власності № 8-95-48035 від 12.01.1995 року видавник ХМЦПДЖФ та 1/6 на підставі рішення Фрунзенського районного суду № 2-2986/2005 від 08.07.2005 року, загальною площею 46,6 кв.м., житловою площею 25,2 кв.м., згідно технічного паспорту від 16.11.2004 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 1/3 частина спірної квартири належить безвісно зниклому ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 12.01.1995 р., та 1/6 частина на підставі рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 08.07.2005 р. Вказаним судовим рішенням за позивачем також визнано право власності на 1/2 частину квартири. Він з 1996 року проживає в спірній квартирі з дружиною та сином, сплачує комунальні послуги, за власний рахунок проводить ремонтні роботи. Відповідач з 1993 р. за даною адресою не мешкає, жодної участі у сплаті комунальних послуг та ремонтних роботах не приймає, його місцеперебування позивачеві невідоме.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що районний судом залишено поза увагою факт, встановлений рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.07.2005 по справі №2-2986/2005, а саме - місцезнаходження відповідача ОСОБА_5 невідоме, про що свідчать матеріали справи.

Так само не надано оцінки поясненням свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які пояснили суду, що протягом 20 років жодного разу не бачили відповідача ОСОБА_9 Оскаржуваним рішенням лише згадано про відповідні пояснення, при цьому жодним чином не обґрунтовано підстави для їх відхилення та неврахування, як доказів. Крім того, в рішенні відсутня вказівка на надані позивачем квитанції про оплату комунальних послуг, проаналізовані як докази. Зазначені документи подавалися на підтвердження того, що позивач власним коштом утримує спірну квартиру в цілому, виконуючи щодо неї всі обов'язки власника.

Що стосується аргументів суду про можливість набуття 1/3 частини квартири, належної померлому ОСОБА_10П в порядку спадкування, то вважає їх помилковими, з огляду на наступне. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.07.2005 по справі №2-2986/2005 визнано за ОСОБА_9 ідеальну частку у спадковому майні - квартирі АДРЕСА_2, визначивши кожну з них як 1/2 частину. На підставі цього рішення за позивачем ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 1/2 частину спірної квартири, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9061099 від 24.11.2005. Отже, наявність в реєстрі прав власності на нерухоме майно записів про право власності ОСОБА_10 на 1/3 частину квартири та ОСОБА_9 на 1/6 частину квартири свідчить про те, що на право власності, визнане рішенням суду відповідачем не проведено державну реєстрацію, а не про те, що питання спадкування частини квартири, належної ОСОБА_10 залишається відкритим.

Таким чином, відхилення позовних вимог про визнання права власності в порядку набувальної давності відбулося явно необґрунтовано.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України (в ред. Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, з 21.06.2006 року, про що свідчить відмітка у його паспорті громадянина України (а.с.6).

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 08.07.2005 р. за позивачем ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а саме 1/6 частина квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті діда, ОСОБА_11, який помер 23.01.2002 р., та 1/3 частину квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті баби, ОСОБА_6, яка померла 04.03.2002 р. (а.с.13, 15).

При цьому, як зазначено у вказаному судовому рішенні, при розгляд справи судом було встановлено, що квартира знаходилась у спільній сумісній власності ОСОБА_11, ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_5

За відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 08.10.2017 р. квартира, розташована за адресою: м.Харків, бул.Б.Хмельницького, б.12 кв.20, належить позивачеві ОСОБА_3 (1/2 частина) на підставі рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 08.07.2005 р., а також померлому ОСОБА_10 -1/6 частина і відповідачеві ОСОБА_5 -1/3 частина.

Відповідач, який є двоюрідним братом позивача, зареєстрований за вказаною адресою з 26.10.1990 р., що підтверджується довідкою АДБ м.Харкова (а.с.35).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції посилався на те, що власника 1/6 частини квартири відповідача ОСОБА_5 позивач вважає безвісно зниклим, проте не надав суду жодних результатів його розшуку органами внутрішніх справ та власними засобами, не надав відповідного судового рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки суд ухвалив рішення у відповідності із законом на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваними судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, повязаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК).

За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача.

З огляду на положення статті та розяснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років.

Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Повно та всебічно дослідивши всі обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави, з якими закон повязує визнання права власності в порядку ст. 344 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 з 1995 року був обізнаний, про те, що ОСОБА_5 є власником 1/3 частки квартири з 12.01.1995 року та 1/6 квартири відповідно до рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.06.2005 року, про давність володіння якої заявляє позивач.

Оскільки у спірного майна є власник, про якого позивачу було відомо на момент заволодіння майном, а тому відсутня необхідна умова добросовісність володіння.

Крім того, посилання апелянта на те, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.06.2005 року встановлено, що місцезнаходження відповідача не відомо, а також зазначене підтверджується показами свідків, є помилковим, оскільки рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.06.2005 року задоволено позовну заяву ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування.

Рішення про визнання ОСОБА_5 безвісно відсутнім або оголошення його померлим ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 не надав.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які відповідають обставинам справи, встановлені відповідно до вимог процесуального закону, наданим доказам дана належна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2017 року залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 05 травня 2018 року.

Головуючий П.В. Кісь

Судді: О.А. Кружиліна

ОСОБА_2