Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 344/1770/14-ц

провадження № 61-5074св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Максюти І. О., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що 10 червня 1990 року сторони уклали шлюб.

За час спільного проживання придбано рухоме та нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю і підлягає поділу, а саме: домоволодіння АДРЕСА_2 загальною площею 201,2 кв.м, розташоване на земельній ділянці, площею 0,0663 га, за тією ж адресою; квартира НОМЕР_9 загальною площею 133 кв.м, гараж НОМЕР_5, площею 33,5 кв.м, з коморою під гаражем, площею 29,7 кв.м та гараж НОМЕР_6, площею 25,2 кв.м у будинку АДРЕСА_3; нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_4, загальною площею 509, 6 кв.м; дві земельні ділянки, площею по 0,12 га, розташовані у масиві «Боднарчик» в с. Угринів Тисменицького району; автомобілі: «CHEVROLET Lacetti», 2005 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, «HYUNDAI VERACRUZ», 2008 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, «RENAULT Kangoo», 2011 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 та «SKODA Superb Classic 1,9 TDi», 2003 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_4.

Сторони не можуть дійти згоди щодо поділу майна подружжя.

Позивач просила суд поділити вказане майно між сторонами, виділити їй у власність домоволодіння АДРЕСА_2 розташоване на земельній ділянці за тією ж адресою площею та автомобіль «CHEVROLET Lacetti»; виділити у власність відповідачу квартиру АДРЕСА_5, гараж НОМЕР_5 та гараж НОМЕР_6, що розташовані за цією ж адресою, автомобілі «HYUNDAI VERACRUZ», «RENAULT Kangoo», «SKODA Superb Classic 1,9 TDi» та земельні ділянки площею по 0,12 га, які розташована у масиві «Боднарчик» с. Угринів Тисменицького району; поділити між ними в натурі реально нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_4, визнавши за нею право власності на половину цього нежитлового приміщення, що складається з частини приміщень цокольного та першого поверху, а також приміщення другого та мансардного поверхів.

Рішенням Івано-Франківського міського суду івано-Франківської області від 29 липня 2016 року у складі судді Матківського Р.Й. позов задоволено частково.

Виділено у власність ОСОБА_4 домоволодіння АДРЕСА_2 земельну ділянку площею 0,0663 га по АДРЕСА_6 земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_7, автомобіль «CHEVROLET Lacetti», автомобіль «SKODA Superb Classic 1,9 TDi», виділено у власність ОСОБА_5 квартиру НОМЕР_9 гараж НОМЕР_5 з коморою, гараж НОМЕР_6 в будинку АДРЕСА_7 земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_8, автомобіль «HYUNDAI VERACRUZ», автомобіль «RENAULT Kangoo» .

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову мотивовано тим, що спірне нежитлове приміщення у будинку № 97 по вул. Чорновола у м. Івано-Франківську не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбано в межах та для здійснення підприємницької діяльності відповідача, а тому не підлягає поділу між сторонами.

В частині задоволення позову рішення суду мотивовано належністю спірного майна до спільної власності подружжя та необхідністю його поділу відповідно до положень закону.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право спільної сумісної власності на домоволодіння АДРЕСА_2 земельну ділянку площею 0,0663 га АДРЕСА_1, гараж НОМЕР_5 з коморою та гараж НОМЕР_6 по вул. Джохара Дудаєва, 5 в м. Івано-Франківську, нежитлове приміщення по АДРЕСА_4 дві земельні ділянки площею 0,12 га, які розташовані в масиві «Боднарчик», с. Угринів Тисменицького району та чотири автомобілі: «CHEVROLET Lacetti», «SKODA Superb Classic 1,9 TDi», «HYUNDAI VERACRUZ», «RENAULT Kangoo».

Присуджено у власність ОСОБА_4 домоволодіння АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,0663 га за цією ж адресою; частину нежитлового приміщення у будинку по АДРЕСА_4 загальною площею 273 кв.м; автомобіль «CHEVROLET Lacetti»; автомобіль «SKODA Superb Classic 1,9 TDi».

Всього присуджено ОСОБА_4 рухоме та нерухоме майно вартістю 5 520 475 гривень.

Присуджено у власність ОСОБА_5 квартиру НОМЕР_9 гараж НОМЕР_5 з коморою, гараж НОМЕР_6 по АДРЕСА_8 дві земельні ділянки площею по 0,1200 га, які розташовані в масиві «Боднарчик», с. Угринів Тисменицького району; частину нежитлового будинку по АДРЕСА_4 загальною площею 236,6 кв.м; автомобіль «HYUNDAI VERACRUZ»; автомобіль «RENAULT Kangoo».

Всього присуджено ОСОБА_5 рухоме та нерухоме майно вартістю 5 434 140 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 86 335 гривень як різницю у вартості присудженого рухомого та нерухомого майна.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 7 673 грн сплаченого судового збору та 3 900 грн вартості проведеної будівельно-технічної експертизи.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що при поділі спільного майна між сторонами необхідно врахувати кількість майна, яким вони після припинення спільного проживання користуються, їх пропозиції для найменш затратного способу переоформлення приміщень та документів, можливості для будь-якої сторони сплатити іншій грошову компенсацію за перевищення частки, що не враховано судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає принципу рівності часток при поділі майна подружжя, судом не визначено дійсну вартість такого майна та його обсяг.

Крім того, суд апеляційної інстанції виходив з того, що сторони є підприємцями, за спільні кошти придбали та реконструювали спірне нежитлове приміщення, яке використовується спільно для здійснення господарської діяльності, а тому є спільним сумісним майном та підлягає поділу.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листопаді 2016 року, ОСОБА_5 просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів того, що спірне нежитлове приміщення реконструйовано за спільні кошти подружжя. Відсутні докази здійснення позивачем підприємницької діяльності у спірному житловому приміщенні, а також придбання цього приміщення в інтересах сім'ї. Докази доходів позивача як фізичної особи-підприємця надані лише до апеляційної інстанції.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що спірне нежитлове приміщення придбано сторонами у шлюбі. Позивач надавала згоду на його купівлю. У договорі купівлі-продажу нежитлового приміщення зазначено, що кошти набуті сторонами під час перебування у шлюбі. З її трудової книжки вбачається, що вона працювала за адресою розташування спірного приміщення.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення апеляційного суду відповідає не в повній мірі.

Суди установили, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 червня 1990 року до 11 лютого 2014 року.

За час спільного проживання придбано рухоме та нерухоме майно, , а саме: домоволодіння АДРЕСА_2 загальною площею 201, 2 кв.м, розташоване на земельній ділянці, площею 0, 0663 га, за тією ж адресою; квартира НОМЕР_9 загальною площею 133 кв.м, гараж НОМЕР_5, площею 33,5 кв.м, з коморою під гаражем, площею 29,7 кв.м та гараж НОМЕР_6, площею 25,2 кв.м у будинку АДРЕСА_7; нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_4, загальною площею 509,6 кв.м; дві земельні ділянки, площею по 0,12 га, розташовані у масиві «Боднарчик» в с. Угринів Тисменицького району; автомобілі: «CHEVROLET Lacetti», 2005 року випуску, «HYUNDAI VERACRUZ», 2008 року випуску, «RENAULT Kangoo», 2011 року випуску та «SKODA Superb Classic 1,9 TDi», 2003 року випуску.

Доводів в частині вирішення позову про поділ іншого майна подружжя, окрім нежитлового приміщення у будинку АДРЕСА_4 касаційна скарга не містить, тому відповідно до положень частини 1 статті 400 ЦПК законність ухвалених у цій частині судових рішень колегією суддів не перевіряється.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 17 березня 2006 року ОСОБА_5 придбав магазин площею 224,2 кв.м по АДРЕСА_4. Магазин реконструйовано у медичну лабораторію та офісні приміщення площею 509 кв. м, на які 09 листопада 2012 року ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №14/06-14 від 14 липня 2014 року ринкова вартість вказаних приміщень становить 5 572 981 грн.

Згідно з вимогами частини першої статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 в частині визнання спірного нежитлового приміщення спільною сумісною власністю подружжя, апеляційний суд виходив з того, що за нотаріальної згоди позивача на ім'я відповідача сторони за спільні кошти подружжя придбали та, за отримані в кредит кошти, реконструювали спірне нежитлове приміщення, а тому воно є спільним сумісним майном.

Такий висновок суду є правильним та таким, що відповідає вказаним вимогам закону, оскільки вказане майно придбано під час шлюбу, за спільної участі подружжя коштами та працею у його набутті.

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_5 не довів обставин на спростування зазначеної презумпції.

Матеріали справи не містять доказів, що спірне нежитлове приміщення придбавалось в період шлюбу без використання коштів сімейного бюджету, за особисті кошти ОСОБА_5, а справжньою метою укладення договору купівлі-продажу магазину та його подальшої реконструкції були не інтереси сім'ї, а інтереси ОСОБА_5, не пов'язані з сімейними.

Сторони є підприємцями в сфері оптової торгівлі фармацевтичними товарами, медичними і ортопедичними товарами, роздрібна торгівля іншими товарами.

Зокрема, відповідно до свідоцтва № НОМЕР_10 ОСОБА_5 зареєстрований суб`єктом підприємницької діяльності з 27 листопада 1998 року, ОСОБА_4 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 07 червня 2002 року.

Спірне нежитлове приміщення, яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, складається з медичної лабораторії та офісних приміщень та використовується у підприємницькій діяльності.

Системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Разом із тим, суд, поділивши вказане нерухоме майно, не врахував, що способи та порядок поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України і що сутність такого поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 1109цс15 та від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15.

Разом із тим, поділивши в натурі спірне нежитлове приміщення, апеляційний суд не врахував та не перевірив ким із сторін використовуються у своїй професійній діяльності наявні у ньому офісні приміщення і медична лабораторія та, в залежності від встановленого, не врахував, що такий поділ слід здійснити шляхом виділення вказаного приміщення одному з подружжя з виплатою ним грошової компенсації вартості частки іншому з подружжя.

Суд апеляційної інстанції у порушення статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року на зазначені положення закону уваги не звернув; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; належним чином не перевірив доводів сторін щодо використання спірного нежитлового приміщення в підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, не надав їм належної правової оцінки, дійшовши передчасних висновків про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Оскільки внаслідок скасування рішення суду в частині поділу нежитлового приміщення може змінитись розмір компенсації, стягнутої за рішенням апеляційного суду з позивача на користь відповідача, як різниця у вартості присудженого майна, тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд не виконав своїх обов'язків, визначених законом, судове рішення в частині поділу нежитлового приміщення по АДРЕСА_4 та в частині компенсації, стягнутої з позивача на користь відповідача, не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 414, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2016 року в частині поділу нежитлового приміщення по АДРЕСА_4 та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 86 335 гривень різниці у вартості присудженого майна скасувати.

Справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В решті рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк