КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/906/2018
Справа № 760/3112/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва в складі судді Кушнір С.І., ухвалене в м. Київ 26 червня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, Державна прикордонна служба України про визнання фізичної особи безвісно відсутньою,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання фізичної особи безвісно відсутньою.

Заяву мотивувала тим, що 26 жовтня 1991 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2, вони мають двох дітей - дочку ОСОБА_3 та неповнолітнього сина ОСОБА_4, проживали у власній квартирі в АДРЕСА_5, в 2008 році переїхали на постійне місце проживання до м. Києва, де винайняли квартиру за адресою АДРЕСА_1.

В 2013 році її відносини з чоловіком погіршилися та на початку 2014 року вони планували розлучитися, тому в квітні 2014 року чоловік покинув її та дітей та сказав, що переїжджає жити в м. Донецьк. З серпня 2014 року будь-який зв'язок з ним було втрачено, з цього часу він не зателефонував, не написав листа, не повідомив іншим способом про місце свого перебування: вона намагалася разом з його батьками та їхніми спільними знайомими встановити місце знаходження чоловіка, але пошуки були безрезультатними. З офіційною заявою до органів внутрішніх справ вона не зверталася, так як розуміє, що м. Донецьк знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, що унеможливлює фактичний пошук його на тій території.

Вказує, що вона одна утримує і виховує неповнолітнього сина і має право на отримання соціальної допомоги чи призначення пенсії при умові визнання чоловіка померлим чи безвісно відсутнім. Крім того, згідно правил перетину кордону України, виїзд неповнолітньої дитини за кордон у супроводі лише одного із батьків можливий за наявності нотаріальної згоди від іншого батька або за наявності свідоцтва про смерть або рішення про визнання безвісно відсутнім або померлим. Відтак, визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім їй необхідно для отримання соціальної допомоги чи призначення пенсії та для вільного пересування її сина за межі території України.

Посилаючись на ст. 43 ЦК України, зазначала, що про місце перебування її чоловіка немає відомостей більше року, та просила визнати ОСОБА_2 безвісно відсутнім.

Рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року вказані рішення судів скасовано і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції із посиланням, що при відмові в задоволенні заяви суди не звернули уваги на те, що у матеріалах справи відсутні відомості як про фактичне місце перебування ОСОБА_2, так і про інше його постійне місце проживання, яке він змінив, залишивши орендовану квартиру у м. Києві. Тому висновки судів про те, що квартира АДРЕСА_1 не вважається постійним місцем проживання ОСОБА_2 у розумінні ст. 43 ЦК України, та про відсутність підстав для задоволення заяви про оголошення його безвісно відсутнім передчасні.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання безвісно відсутнім відмовлено.

Заявник ОСОБА_1 не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просила скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву та визнати ОСОБА_2 безвісно відсутнім.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив про ненадання належних та допустимих доказів відсутності відомостей про місце перебування ОСОБА_2 за місцем постійного проживання протягом року, але суду були надані договори, укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, зі змісту яких вбачається, що з 2008 року по 2014 рік він винаймав житлову квартиру за адресою АДРЕСА_1 для проживання. Факт його постійного проживання в даній квартирі до кінця 2013 року і періодичного проживання до квітня 2014 року підтверджується поясненнями ОСОБА_1 та показами свідків, із яких слідує, що власні речі з квартири за вищевказаною адресою він зібрав саме в квітні 2014 року та повідомив, що переїжджає жити у м. Донецьк, де мав власну квартиру. Саме адреса АДРЕСА_1 є останнім відомим постійним місцем його проживання, тому висновок суду про те, що останнє постійне місце проживання слід вважати м. Донецьк, не відповідає фактичним обставинам справи.

Також суд не взяв до уваги висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які містяться в ухвалі від 01 лютого 2017 року по даній справі.

На підставі викладеного вважає, що у суду першої інстанції були наявні належні докази про відсутність відомостей про місцеперебування ОСОБА_2 більш ніж один рік в місті постійного проживання та суд безпідставно відмовив в задоволенні заяви.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, суд першої інстанції виходив із того, що належних та допустимих доказів відсутності відомостей про місце перебування ОСОБА_2 за місцем його постійного проживання протягом одного року суду не надано, а факт відсутності спілкування заявника, дітей та сестри з ОСОБА_2, сам по собі ще не є доказом того, що ОСОБА_2 безвісно відсутній. При цьому суд посилався на те, що свідки в судовому засіданні зазначили, що ОСОБА_2 в травні 2014 року переїхав на проживання до м. Донецьк, тобто квартира за адресою АДРЕСА_1 не є постійним місцем проживання ОСОБА_2

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, заявник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі із 26 жовтня 1991 року та мають зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_5 (а. с. 7 - 11).

Під час шлюбу народжені діти - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 12 - 13).

В матеріалах справи на а. с. 14 - 17, 24 - 27 наявні договори оренди житлового приміщення, за якими орендарем є ОСОБА_2, та згідно яких орендар приймає в оренду квартиру за адресою АДРЕСА_1, для проживання.

Строк дії договору оренди від 01 вересня 2008 року - до 31 травня 2009 року із можливістю продовження (є відмітки про внесення орендної плати по квітень 2010 року), договору оренди від 01 січня 2012 року - по 31 грудня 2012 року, договору оренди від 01 січня 2013 року - по 31 грудня 2013 року, від 01 січня 2014 року - по 31 грудня 2014 року.

Згідно довідки ТОВ «Юридична компанія «Кей.Ес.Бі. Лекс Груп», ОСОБА_2 працював в товаристві на посаді старшого юриста з 23 квітня 2008 року по 14 серпня 2012 року (а. с. 18).

15 червня 2016 року ЖЕД № 5 ТОВ «Новобудова» складено акт, згідно якого ОСОБА_2 не проживає в АДРЕСА_1, а проживає ОСОБА_1 з дітьми (а. с. 54).

Згідно листа ТОВ «Новобудова» від 13 червня 2016 року № 676/8, у Товариства відсутні відомості щодо ОСОБА_2, який проживав за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 55).

Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 06 квітня 2018 року, відомостей про перетинання державного кордону України у період з 01 квітня 2014 року по теперішній час ОСОБА_2 в базі даних не виявлено (а. с. 175).

Згідно листа Ради адвокатів Донецької області від 18 квітня 2018 року, у раді адвокатів Донецької області обліковується адвокат ОСОБА_2, його робоче місце знаходиться у АДРЕСА_6, останній щорічний внесок на забезпечення адвокатського самоврядування ОСОБА_2 сплачено 28 лютого 2014 року. З квітня 2014 року ордери ОСОБА_2 не видавалися та у Ради адвокатів Донецької області відсутня будь-яка інформація про здійснення даним адвокатом професійної діяльності з квітня 2014 року по теперішній час (а. с. 179).

ОСОБА_7 управління Державної фіскальної служби України в м. Києві від 11 травня 2018 року повідомлено, що в інформаційному фонді служби відомості про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_2 за період з 01 квітня 2014 року по 31 грудня 2017 року відсутні (а. с. 182).

В матеріалах справи на а. с. 193 міститься витяг з бази МВС України щодо осіб, які переховуються від органів влади, згідно якого ОСОБА_2 переховується від органів досудового розслідування, стаття звинувачення - 3-258 ч. 1, дата зникнення - 20 квітня 2017 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Відповідно до ст. 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Зазначена норма передбачає перш за все з'ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, що якого включаються: відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦК України; наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Отже, зазначена норма передбачає перш за все з'ясування місця постійного проживання особи.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Так, з показань свідків ОСОБА_3 (дочки) та ОСОБА_8 (сестри ОСОБА_1В.) суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 в травні 2014 року переїхав на проживання до м. Донецьк, а свідок ОСОБА_3 вказала точну адресу його місця проживання - АДРЕСА_5, яке є до того ж є зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 Відтак, судом першої інстанції було безспірно встановлено місце проживання ОСОБА_2

Відтак, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд залишив поза увагою висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі в ухвалі від 01 лютого 2017 року по даній справі, оскільки при новому розгляді справи суд першої інстанції встановив, що останнім місцем проживання ОСОБА_2 є м. Донецьк, АДРЕСА_5.

Крім того, в заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_1 сама посилалася на те, що ОСОБА_2 залишив місце проживання у м. Київ та переїхав до м. Донецьк.

Судом першої інстанції дано оцінки наданим на судові запити листам відповідних організацій, які повідомили про відсутність у них офіційних відомостей про конкретне місцеперебування ОСОБА_2, разом із тим, оскільки підставою для задоволення вимог про визнання особи безвісно відсутньою згідно ст. 43 ЦК України є відсутність відомостей про місце її перебування протягом одного року саме в місці її постійного проживання, надані суду докази як не підтверджують, так і не спростовують обставин, на які посилалася ОСОБА_1, оскільки відповіді надані не за місцем постійного проживання ОСОБА_2

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що факт відсутності спілкування заявника, дітей та сестри з даною особою не є сам по собі доказом того, що ОСОБА_2 безвісно відсутній, і відмовив в задоволенні заяви про визнання фізичної особи безвісно відсутньою з тих підстав, що доказів відсутності відомостей про місце перебування ОСОБА_2 за місцем постійного його проживання протягом одного року суду не надано.

Не спростовують висновків суду першої інстанції посилання представника заявника на неможливість отримання доказів відсутності відомостей про місце перебування ОСОБА_2 протягом одного року в місці його проживання в м. Донецьк, оскільки для визнання особи безвісно відсутньою відповідно до вимог ст. 43 ЦК України заявнику необхідно надати докази про відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2018 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.