КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1071/2018
Справа № 761/1474/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Малинникова О.Ф., ухвалене в м. Київ 09 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням завідомо неправдивих відомостей, що ганьблять честь, гідність, ділову репутацію,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У січні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням завідомо неправдивих відомостей, що ганьблять честь, гідність, ділову репутацію, уточнивши позовні вимоги в червні 2015 року, просив зобов'язати відповідача вибачитись перед ним та спростувати свої неправдиві ствердження про погрози з його боку вбивством ОСОБА_1 та нанесення їй тілесних ушкоджень, а також інформації, повідомленої відповідачем у міліції про викрадення ним її речей, в письмовій формі з направленням на його домашню адресу листа з повідомленням про отримання; стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн., покласти на неї судові витрати.

Заявлений позов мотивував тим, що він проживав за адресою в АДРЕСА_1, яка належала його померлій матері, окрім нього мешканцями цієї квартири також були його сестра ОСОБА_3 та батько ОСОБА_4, ця квартира була успадкована в рівних частках між ними після смерті матері. На початку 2014 року, познайомившись з його батьком, відповідач ОСОБА_1 дізналась, що батьку належить 1/3 квартири, де на той час мешкав він один, а також про матеріальні накопичення в розмірі близько 300000 грн., які його батьки нажили разом за роки сімейного життя, користуючись похилим віком батька, вмовила його віддати їй всі кошти, а саме 324000 грн. для придбання квартири своєму синові.

01 серпня 2014 року його батько таємно одружився з ОСОБА_1, користуючись цим, вона хотіла заволодіти квартирою. На початку вересня 2014 року дружина його батька розірвала його особистий договір з ТОВ «Воля-Кабель» та уклала його на своє ім'я, тому 08 серпня 2014 року він подав заяву до міліції за фактом незаконного розірвання договору між ним та ТОВ «Воля-Кабель». Через кілька днів дізнався, що вона написала заяву до міліції на нього, посилаючись на, те що він погрожував їй фізичною розправою та застосував силу, він вважає таку заяву відвертим наклепом та ганьбою його честі та гідності.

06 вересня 2014 року він не зміг потрапити до власної квартири, викликав міліцію, тільки тоді ОСОБА_1 відчинила двері, пояснюючи свої дії тим, що він напав на неї, тому знову написав заяву до міліції, вважаючи її слова брутальним наклепом.

10 січня 2015 року ОСОБА_1 спробувала ще раз зробити наклеп на нього, сказавши його батькові, що в її кімнату заходив його син, який розкидав речі, скинув комп'ютер та начебто в неї щось вкрав, у зв'язку з цим він сам викликав міліцію та зробив заяву про наклеп, дії щодо імітації пограбування були здійснені нею не вперше.

Вважає дії ОСОБА_1 відвертим наклепом з метою дискредитації його честі, гідності та репутації перед батьком для отримання його частки їхньої спільної квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_1 вибачитись в письмовій формі рекомендованим листом та спростувати неправдиві твердження про те, що ОСОБА_2 03 вересня 2014 року о 22:00 в квартирі АДРЕСА_1 погрожував фізичною розправою ОСОБА_1 та її сину ОСОБА_6, в інших позовних вимогах ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач ОСОБА_1 не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2015 року в частині, якої позовні вимоги ОСОБА_2 до неї задоволені, скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні його позову відмовити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що зміст мотивувальної частини рішення та резолютивної є різним. У мотивувальній частині рішення йдеться про те, що неправдива інформація, повідомлена нею, міститься у матеріалах перевірки ЄО № 22891 від 26 червня 2014 року, а у резолютивній частині вже йдеться, що вона має вибачитись стосовно інформації у заяві ЕО 33604 від 05 вересня 2014 року.

Суд при розгляді справи дійшов помилкового висновку, що нею шляхом подання заяви до правоохоронного органу поширено завідомо неправдиві відомості стосовно ОСОБА_2

Судом при прийнятті рішення невірно застосовані положення ст. 40 Конституції України, ст. ст. 275, 277 ЦК України, ст. 5, 14 Закону України «Про інформацію», також суд не дотримався роз'яснень, викладених у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Ст. 14 Закону України «Про інформацію» не регулює спірні відносини, та не зрозуміло, в якій частині вона застосована судом при прийняті рішення.

Зазначає, що не була повідомлена про розгляд справи судом, судової повістки не отримувала.

Наголошує на тому, що з 2014 року і по теперішній час проживає за адресою АДРЕСА_1 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4, про цю інформацію було відомо ОСОБА_2, так як факт її проживання саме у цій квартирі був однією із причин його негативного ставлення до неї та виникнення конфліктів, тому ОСОБА_1 зазначає, що суду, як із тексту позовної заяви так і з матеріалів, які надійшли з Шевченківського та Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві, була відома її адреса проживання - АДРЕСА_1. Суд не прийняв до уваги інформацію про її місцеперебування та формально продовжував надсилати повістки на адресу, за якою вона не проживала.

Вважає, що судом порушено право на справедливий суд, визначене у п. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

17 вересня 2018 року від позивача ОСОБА_2 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, де позивач вказував, що апеляційна скарга містять прямі докази того, що відповідач знала про суд, рішення суду та судові повістки свідомо не отримувала. На його думку, єдина причина, чому ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу більше ніж через три роки та намагається ввести суд в оману, це відкриття кримінального провадження від 26 квітня 2018 року через невиконання рішення суду. Просив залишить апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін та судові витрати покласти на відповідача.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

В матеріалах справи наявний висновок від 17 липня 2014 року оперуповноваженого ВМ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві за результатами розгляду матеріалів ЄО № 22891 від 26 червня 2014 року. Висновком встановлено, що 26 червня 2014 року до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві надійшло звернення ОСОБА_1, яка проживає в АДРЕСА_1 про те, що 20 червня 2014 року за вказаною адресою ОСОБА_2 виказував погрози на адресу заявниці через те, що вона придбала квартиру за кошти його батька. Зі сторонами конфлікту була проведена профілактична робота щодо недопущення вчинення протиправних дій. Жоден з учасників конфлікту тілесних ушкоджень не отримав. Свого підтвердження погрози не мали. Враховуючи вищевикладене, та те, що в даній події відсутні ознаки кримінального правопорушення, перевірку по зверненню ОСОБА_1 визнано закінченою (а. с. 46).

16 вересня 2014 року дільничним інспектором Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві за результатами розгляду матеріалів ЄО № 33604 від 05 вересня 2014 року, ЄО № 33610 від 05 вересня 2014 року, ЄО № 33768 від 07 вересня 2014 року складено висновок, згідно якого 05 вересня 2014 року до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві надійшла заява ОСОБА_1, яка скаржиться на ОСОБА_2, ОСОБА_4, який скаржиться на свого сина ОСОБА_2, який не повертає установчих документів на квартиру, 07 вересня 2014 року надійшла заява ОСОБА_2, який скаржиться на ОСОБА_1 Під час проведення перевірки встановлено, що сторони конфліктують час від часу на ґрунті особистої неприязні один до одного, та через бажання кожної із сторін одноосібно заволодіти квартирою АДРЕСА_1. З конфліктуючими сторонами було проведено профілактичну бесіду, роз'яснено порядок вирішення спірних питань, попереджено про відповідальність. Враховуючи вищевикладене та те, що в даній події відсутні ознаки кримінального правопорушення, перевірку визнано закінченою (а. с. 51).

21 лютого 2015 року дільничним інспектором 2-го ВМ Шевченківського РУ ГУМВС в м. Києві за результатами розгляду матеріалів ЄО № 7287/819 від 16 лютого 2015 року за заявою ОСОБА_1 складено висновок, згідно якого 16 лютого 2015 року до Шевченківського РУ ГУМВС в м. Києві надійшла заява від ОСОБА_1 з приводу того, що з 01 травня 2014 року і по теперішній час ОСОБА_2 погрожує фізичною розправою, постійно ображає і принижує. Як повідомила заявниця, після того, як вона вийшла заміж за ОСОБА_4, в неї почалися непорозуміння з його сином ОСОБА_2, який виражає до неї незадоволення та ображає. Звинувачує її в тому, що вона придбала квартиру за кошти, які належали його сім'ї, та претендує на дану квартиру. На даний час вказана особа погрожує їй фізичною розправою, а також її сину ОСОБА_6, який на даний час проживає у її квартирі. Так, 16 лютого 2015 року ОСОБА_2 зателефонував до неї та почав словесно ображати і виказувати погрози їй та її сину. Говорив, що прийде до квартири, в якій мешкає її син, та викине його з помешкання, а дану квартиру забере собі. Опитаний ОСОБА_2 повідомив, що після того, як ОСОБА_1 познайомилася з його батьком, з того часу з нею виникають конфліктні ситуації. Остання сварить його з батьком. В травні 2014 року вмовила його батька надати їй кошти в сумі близько 300000 грн., які належали його батьку та покійній матері, та за які вона придбала собі квартиру АДРЕСА_3, в результаті чого їх стосунки з батьком та з ОСОБА_1 ще більше погіршились. Зауважив, що ОСОБА_1 постійно зводить відносно нього наклепи, в зв'язку з чим він звернувся з позовом до суду за поширення завідомо неправдивих відомостей. Як ОСОБА_1, так і її сину він фізичною розправою не погрожував. Навпаки, це син ОСОБА_1 пише йому смс-повідомлення з образливим змістом. Перевірку визнано закінченою (а. с. 59).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Частково задовольняючи заявлений позов ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням завідомо неправдивих відомостей, суд першої інстанції виходив із того, що відомості, зазначені відповідачем ОСОБА_1 у її заяві, яка знаходиться в матеріалах перевірки ЄО № 22891 від 26 червня 2014 року, є такими, що не відповідають дійсності та порочать репутацію позивача. Тому, що стосується визнання поширенням завідомо неправдивих відомостей, що ганьблять честь, гідність, ділову репутацію позивача та зобов'язання їх спростувати у зазначений в позовних вимогах спосіб, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Із даними висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 32 Конституції України гарантує судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї.

Згідно із ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Стаття 34 Конституції України кожному гарантує також і право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, ОСОБА_1 органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно з роз'ясненнями п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», у випадку, коли особа звертається до органів державної влади чи органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

На вказані вимоги закону та роз'яснення суд першої інстанції уваги не звернув та не врахував, що відповідач при подачі заяв на дії позивача до правоохоронних органів реалізував надане їй Конституцією України та законами України право на звернення з метою захисту своїх прав, які він вважав порушеними діями позивача, а тому висновок суду про те, що висловлювання у цих зверненнях є поширенням недостовірної інформації, є помилковим і рішення суду ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права.

При цьому апеляційний суд враховує, що право особи на звернення законом кількісно не обмежене.

Крім того, суд першої інстанції зобов'язав відповідача спростувати неправдиву інформацію шляхом вибачення в письмовій формі рекомендованим листом, що прямо заборонено в роз'ясненнях Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 26 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

Відтак суд задовольнив позовні вимоги у спосіб, не передбачений законом.

При цьому судом в резолютивній частині зазначено, що відповідач має вибачитись за спростування відомостей, викладених у заяві № ЕО 33604 до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 05 вересня 2014 року про те, що ОСОБА_2 03 вересня 2014 року погрожував фізичною розправою ОСОБА_1 та її сину, ОСОБА_6, хоча в позовних вимогах взагалі відсутні посилання на будь-які реквізити матеріалів перевірок, а в мотивувальній частині перед цим суд вказує, що неправдиві відомості зазначені відповідачем у заяві, яка знаходиться в матеріалах перевірки ЄО № 22891 від 26 червня 2014 року.

Отже рішення ухвалене із виходом за межі позовних вимог, що є порушенням ст. 13 ЦПК України, та із неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову не може залишатись в силі та підлягає скасуванню.

Оскільки під час розгляду справи ОСОБА_2 не надано доказів поширення відповідачем завідомо неправдивих відомостей в розумінні ст. 277 ЦК України, апеляційний суд приходить до висновку, що позов в частині зобов'язання відповідача спростування неправдивих відомостей не знайшов свого підтвердження і не може бути задоволений.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

В частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і ніким не оскаржується.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із позивача на користь відповідача судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 365,40 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2015 року в частині задоволення позовних вимог та стягнення судових витрат скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням завідомо неправдивих відомостей, що ганьблять честь, гідність, ділову репутацію.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2015 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 (АДРЕСА_4, ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, ІПН НОМЕР_2) судові витрати в розмірі 365,40 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2018 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

ЯворськийМ.А.