Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 334/2682/15-ц

провадження № 61-9044св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, (відповідачі за зустрічним позовом),

відповідач - ОСОБА_8 (позивач за зустрічним позовом),

треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, Міське комунальне підприємство «Основаніє»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2016 року у складі судді Мусієнко Н. М. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 31 серпня 2016 року у складі колегії суддів Краснокутської О. М., Спас О. В., Кухаря С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, звернулись до суду з позовом до ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, МКП «Основаніє», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивований тим, що в квартирі АДРЕСА_1, яка належить Запорізькій міській раді, зареєстровані: ОСОБА_4 - відповідальний наймач, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10 та ОСОБА_8

Відповідач постійно не мешкає в квартирі більш шести місяців, оскільки виїхала на інше постійне місце проживання та вивезла всі свої речі у зв'язку із розірванням шлюбу із ОСОБА_4

Разом з цим, комунальні послуги нараховуються з урахуванням проживання відповідача, які позивачі змушені сплачувати, що ставить їх у скрутне матеріальне становище.

На підставі викладеного і вимог статті 71 ЖК УРСР, просили суд визнати ОСОБА_8 особою, яка втратила право користування житловим приміщенням.

У травні 2015 року ОСОБА_8 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_9 ОСОБА_10, МКП «Основаніє», про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що згідно з ордером НОМЕР_1 серії А від 10 грудня 2003 року, виданим Ленінською районною адміністрацією м. Запоріжжя, на їх родину з п'яти осіб, її чоловіку ОСОБА_4 була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

На теперішній час в квартирі зареєстровано 7 осіб: вона, колишній чоловік ОСОБА_4, діти ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10

В серпні 2014 року колишній чоловік відповідач ОСОБА_4 замінив замки в квартирі, та позбавив її фактичної можливості потрапити до квартири та користуватись належним їй майном.

З цього приводу вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів щодо порушення її прав.

Вважає, що вона не втратила право на користування житловим приміщенням, а була позбавлена такого права позивачами за первісним позовом, оскільки до теперішнього часу в квартирі знаходиться значна кількість її особистого майна, меблі, предмети побуту, особисті речі, одяг, документи.

Відповідач постійно чинить перешкоди щодо вселення її в житлове приміщення.

Іншого житла, окрім того, яке вона отримувала разом із відповідачами, у неї немає.

З урахуванням наведеного та посилаючись на те, що її право користування спірним житловим приміщенням порушене, просила суд усунути перешкоди шляхом вселення її до квартири № 65 в буд. № 19 на вул. Ладозької у м. Запоріжжя.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 31 серпня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_8 задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні житловим приміщенням ОСОБА_8 шляхом вселення її до квартири АДРЕСА_1.

У вересні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, подали до суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій у порушення положень статті 214 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення судових рішень) належним чином не з'ясовано усіх обставин справи та не досліджено доказів, якими вони підтверджуються.

Зазначає, що суди не встановили чи можливе проживання ОСОБА_8 у спірному житловому приміщенні згідно санітарних норм, а також не залучено до участі у справі орган опіки і піклування в інтересах малолітнього.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її із суду першої інстанції.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 334/2682/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу

Колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову первісного позову та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_8, суд першої інстанції виходив із того, що не проживання останньої у спірній квартирі обумовлено поважними причинами, оскільки між сторонами склались неприязні стосунки, внаслідок яких відповідач за первісним позовом була змушена залишити спірне житло з вини колишнього чоловіка, який перешкоджав її проживанню у зазначеному житловому приміщенні, змінивши замки на вхідних дверях квартири.

Колегія погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до статті 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно із статтею 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилий приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлених строків здійснюється в судовому порядку.

Згідно з статтею 60 ЦПК (в редакції, що діяла на момент ухвалення судових рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд установив, що згідно з ордером НОМЕР_1 від 10 грудня 2003 року, виданим Ленінською районною адміністрацією м. Запоріжжя на сім'ю з п'яти осіб сторонам, в тому числі і ОСОБА_8, була виділена трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

В зазначеній квартирі зареєстровано 7 осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10

Між ОСОБА_8 і ОСОБА_4 склались неприязні стосунки, що призвели до систематичних сварок, розірвання шлюбу.

Позивач ОСОБА_4 змінив замок в дверях, та створив неможливість проживання відповідача за первісним позовом у їх спільній квартирі.

Доказів щодо не проживання ОСОБА_8 у спірному житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин суду не надано.

Також встановлено, що їй чинились перешкоди у користуванні спірною квартирою і вона була вимушена її тимчасово покинути.

Колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову через його недоведеність та задоволення зустрічного позову.

Акт від 02 квітня 2015 року про непроживання в зазначеній вище квартирі ОСОБА_8 не є належним доказом у розумінні статей 57, 58 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення судових рішень), оскільки не містить у собі достовірних даних щодо строку її відсутності у спірній квартирі та інформації щодо причин її не проживання.

Аргументи касаційної скарги щодо неможливості сумісного проживання сторін по справі згідно санітарних норм відхиляються колегією суддів, оскільки дотримання цих норм враховуються при наданні житла, а не при вселенні до житлового приміщення в порядку усунення перешкод у користуванні ним.

Доводи скарги про те, що суд не залучив до участі у справі орган опіки і піклування відхиляються колегією суддів, оскільки оскаржуваними рішеннями не вирішувалось питання про порушення чи захист житлових прав неповнолітніх.

Інші аргументи касаційної скарги є аналогічними викладеним ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, у апеляційній скарзі та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 31 серпня 2016 року без змін.

Відповідно до частини третьої стаття 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 31 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат