Справа № 635/5050/17
Провадження № 2/635/465/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Шинкарчука Я.А.,

секретар судового засідання - Желізова О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в смт Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна про визнання договору недійсним, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 07.11.2013, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижовою Наталією Анатоліївною та зареєстрованого в реєстрі за №2454.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що за час спільного проживання батьки позивача - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 побудували житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3. Право власності на 7/10 вказаного будинку було зареєстровано в Харківському міжміському бюро технічної інвентаризації 16.01.1991 за реєстровим №167 на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 03.01.1991 виконавчим комітетом Харківської районної ради народних депутатів, на ім'я ОСОБА_2. Позивач наполягає, що оскільки 7/10 житлового будинку батьками позивача набуто за час шлюбу, то вказане майно в силу приписів статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України належало подружжю на праві спільної сумісної власності в рівних частках (відповідно до статті 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України). ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_5. Позивач є її спадкоємцем, адже постійно проживав в цьому будинку, зареєстрований за цією адресою та прийняв спадщину, однак свідоцтва про право на спадщину не отримував. Як зазначено в позовній заяві, у 2017 році позивач планував звернутися до нотаріуса та отримати свідоцтво право право на спадщину, але документів на будинок не знайшов. Запитавши батька про те, де знаходяться документи на житловий будинок, останній зізнався позивачу, що ще в 2013 році він таємно від позивача, підписав договір купівлі-продажу спірного житлового будинку з ОСОБА_3, а тому і немає правовстановлюючих документів на житловий будинок. Проте, уклавши договір купівлі-продажу житлового будинку без участі позивача, його батько розпорядився, в тому числі, і належною позивачу часткою у проданому майні. Позивач зазначив, що в силу вимог статті 549 ЦК України (в редакції 1963 року) він фактично прийняв спадщину вступивши в управління та володіння спадковим майно протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Однак, у зв'язку з тим, що батьком позивача було підписано договір купівлі-продажу на майно, яке в тому числі належало позивачу, позивач не має можливості реалізувати своє право на спадкове майно та зареєструвати право власності на нього. Відтак, позивач вважає укладений 07 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу 7/10 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства та підлягає визнанню недійсним враховуючи приписи статей 203, 215, 358, 658 ЦК України. Поряд з іншим, позивачем зазначено, що даний правочин було вчинено в порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», адже на момент його вчинення за даною адресою була зареєстрована та мешкала неповнолітня донька позивача - ОСОБА_10, тоді як у разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, обов'язковою є згода органу опіки та піклування. З посиланням на все приведене вище, позивач просить суд визнати оспорюваний договір недійсним.

Згідно ухвали Харківського районного суду Харківської області від 07 вересня 2017 року відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання.

На підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 14 вересня 2017 року витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Чижової Наталі Анатоліївни копію договору купівлі-продажу від 07.11.2013 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за №2454.

В судове засідання позивач та його представник повідомлені про час, дату та місце розгляду справи не з'явилися. Від представника позивача ОСОБА_6, яка діє на підставі договору про надання адвокатських послуг від 01.09.2017, до суду надійшла заява, в якій вказано, що представник просить суд розглядати справу у її відсутність та відсутність позивача, підтримує та просить задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, від нього до суду надійшла заява, в якій останній зазначив наступне. У свій час ОСОБА_2 зі своєю дружиною, ОСОБА_5, а також з ОСОБА_7 побудували житловий будинок в АДРЕСА_4 Під час реєстрації домоволодіння було визначено, що частина цього будинку, а саме, 7/10 належить ОСОБА_2 та його дружині ОСОБА_5, тоді як інша частина сусідам - ОСОБА_7. Після смерті в 1992 років ОСОБА_5 в належній ОСОБА_2 частині будинку залишився мешкати останній та його син із сім'єю. В 1993 році ОСОБА_2 уклав новий шлюб із ОСОБА_8, яка переїхала мешкати в цей житловий будинок. ОСОБА_2 із ОСОБА_8 фактично займали фактично 2 кімнати, а сім'я сина - 3 кімнати. В 2013 році ОСОБА_8 вмовила ОСОБА_2 оформити цей будинок на її внука, а останній пообіцяв придбати квартиру взамін. ОСОБА_2 нічого своєму сину - ОСОБА_1 про укладення відповідного договору не розповів. ОСОБА_2 вказав, що оформивши договір купівлі-продажу грошей за будинок ніяких не отримував та квартиру йому ніхто не придбав. Після оформлення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 продовжував мешкати у вказаному будинку, всі комунальні платежу оплачує по сьогоднішній день. Проте, зараз він важко хворий, переніс інсульт, потребує постійної допомоги, а відтак приїхати до суду для дачі пояснень не може через стан здоров'я і просить суд розглядати справу у його відсутність. Позов визнає та уже розуміє, що розпорядився часткою в майна, яка належала його сину, так як останній дійсно є спадкоємцем після смерті своєї матері.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився. Від представника відповідача ОСОБА_9, який діє на підставі договору про надання правової допомоги №28/09/2017 від 28.09.2017, до суду надійшла заява, в якій останній просив суд розглядати справу у його відсутність та відсутність відповідача. При цьому, як вбачається з наданого до суду письмового заперечення на позовну заяву, ОСОБА_3 заперечує проти позову ОСОБА_1, вважає його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Так, 07 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено нотаріальний договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами. Право власності за ОСОБА_3 було зареєстровано у встановленому законом порядку. ОСОБА_3 за вказаним договором є добросовісним вигодонабувачем, оскільки ОСОБА_3 не знав, та не міг знати, що у позивача існує право на спадщину на частину спірного будинку. З моменту купівлі будинку ОСОБА_3 поніс витрати щодо його ремонту та утримання. Доказів того, що ОСОБА_2 у відповідності до статті 369 ЦК України зобов'язаний був отримати письмовий дозвіл на продажу належної йому будинку від позивача, суду не надані і таких доказів не існує. Позивач, на час укладення спірного договору, так і на теперішній час не є співвласником спірного будинку, він лише є спадкоємцем після померлої матері, що не дає йому права вимагати визнання договору купівлі-продажу недійсним. Відтак, з огляду на приведене вище, представник відповідача вказує, що позовні вимоги є безпідставними, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

04 квітня 2018 року до суду від представника позивача ОСОБА_6 надано відповідь на заперечення ОСОБА_3, з якої вбачається наступне. Так, позивач не має можливості визнати право власності на спадкове майно в судовому порядку, оскільки у випадку визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, нотаріусом буде повернуто правовстановлюючий документ на майно, а саме Свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане 03.01.1991 Виконавчим комітетом Харківської районної ради народних депутатів, і позивач матиме можливість отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі. Позивач постійно проживав в цьому будинку, зареєстрований за цією адресою, після смерті прийняв спадщину фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном в порядку вимог статті 548 ЦК України (в редакції 1963 року). З посиланням на вимоги частини третьої статті 215 ЦК України представник позивача зазначає, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї зі сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Наприклад, це може бути позов співвласника майна за законом (одне з подружжя в силу презумпції спільності майна, спадкоємця, який прийняв спадщину) до іншого співвласника про недійсність правочину, укладеного ним з третьою особою, адже апріорі вважається, що позов пред'явлено стороною договору (співвласником відчуженого майна). Відтак, оскільки вчиненим правочином порушено право власності позивача, у нього є право на пред'явлення позову про визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу. Що стосується посилання відповідача на понесені витрати на ремонт та утримання будинку, то ним жодні витрати не здійснювались, а також не надано жодних доказів на підтвердження відповідного посилання. Окрім того, при посвідченні спірного договору нотаріусом отримано згоду дружини продавця на відчуження частини будинку (п.15), проте спірне майно було спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_5, тоді як остання померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна в судове засідання повідомлена належним чином про час, дату та місце розгляду справи не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи у її відсутність не надавала, пояснень щодо предмету спору також до суду не надавала.

Враховуючи, що в судове засідання не з'явилися всі учасники справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За вимогами частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у пункті 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі «Белле проти Франції» суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами частин третьої статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Судом встановлено, що 07 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 7/10 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5

Як зазначено в пункті 3 приведеного вище договору відчужувана частина будинку належала продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок (домоволодіння), виданого 03.01.1991 Виконавчим комітетом Харківської районної ради народних депутатів згідно рішення виконкому №1173 від 25.12.1990 та зареєстрованого у Харківському міжрайонному бюро технічної інвентаризації 16.01.1991 за реєстровим №167, та записаного в книгу №2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в ДРРП - 51.

Згідно пункту 6 приведеного вище договору, своїм підписом під цим договором, продавець підтверджує факт повного розрахунку за продану частину будинку і відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру.

Оспорюваний договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А. та зареєстровано в реєстрі за №2454.

Позивач стверджує в позовній заяві, що у зв'язку з укладенням відповідного договору було порушено його право на отримання права на спадщину в порядку спадкування за законом після смерті його матері - ОСОБА_5, адже спірне майно було спільною сумісною власністю подружжя, а тому позивач є заінтересовую особою, права якого порушено оспорюваним правочином, який він оскаржує.

Суд, вирішуючи спір у даній справі, не знайшов підстав для скасування оспорюваної угоди згідно зі статей 203, 215, 358, 658 ЦК України, виходячи з наступного обґрунтування.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами статті 627 ЦК України закріплено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

У відповідності до статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (стаття 3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України перебачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно до пункту 7 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до правових висновків, викладених в постановах Верховного суду України від 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, від 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15 та від 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16, від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, зазначено, що норми статті 177 СК України, статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», які передбачають необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання цього договору недійсним є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення внаслідок його укладення майнових прав дитини. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

З огляду на приведе вище, у даній справі відсутність дозволу органу опіки і піклування на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, в якому на момент продажу була зареєстрована та мешкала ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та яке належало на праві власності ОСОБА_2, не може бути достатньою законною обставиною, не дотримання якої в момент укладення потягло за собою недійсність в цілому договору купівлі-продажу будинку, адже правочин вчинявся не батьками неповнолітньої дитини.

Твердження ж позивача, що він має право на відповідну частку у спірному майні після смерті його матері, не підтверджено жодним належним та допустимим доказом, окрім посилання позивача у тексті позовної заяви на те, що він після смерті його матері прийняв спадщину, яка складалась, зокрема, із належної їй частки у праві спільної сумісної власності подружжя на спірний житловий будинок. Між тим, факт набуття права в порядку спадкування права власності шляхом фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном не є беззаперечним.

При цьому, обставина, що позивач та відповідач ОСОБА_2 зареєстровані та мешкають у спірному житловому будинку, не може бути беззаперечною підставою для визнання укладеного та нотаріально посвідченого договору недійсним.

Проаналізувавши всі матеріали по даній справі у їх сукупності та зміст договору купівлі-продажу від 07.11.2013, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижовою Наталією Анатоліївною та зареєстрованого в реєстрі за №2454, суд робить висновок, що такий правочин вчинений на підставі вільного волевиявлення його учасників, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, призвів до реального настання правових наслідків, оскільки у відповідача ОСОБА_3 виникло право власності на спірний житловий будинок.

Суду не надано беззаперечних доказів того, що оспорюваний правочин за своїм змістом суперечить вимогам Цивільного кодексу України та порушує права позивача.

Крім того, суд відхиляє доводи позивача про можливе порушення його права на отримання частки у спадщині, оскільки факт отримання ним спадщини судом не досліджувався, відповідна позовна вимога не заявлялась, а беззаперечних доказів на підтвердження даної обставини до суду не надано.

На підставі вищевикладеного суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Також суд зазначає, що представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_9 заявив клопотання про застосування строку позовної давності у даній справі, але, оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог по суті, наслідки спливу строку позовної давності не застосовується.

Питання про розподіл судових витрат вирішується згідно з вимогами статті 141 ЦПК України.

Керуючись статями 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 218, 234, 256 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна про визнання договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстроване у встановлено порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_6 реєстраційний номер облікової картки платника податків - невідомвий;

Відповідач 1 - ОСОБА_2, зареєстроване у встановлено порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_6 реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1;

Відповідач 2 - ОСОБА_3, зареєстроване у встановлено порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2;

Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна, місцезнаходження: 61146, АДРЕСА_2.

Повне рішення складено 10 травня 2018 року.

Суддя - Я.А. Шинкарчук