Справа № 354/575/17
Провадження № 22-ц/779/422/2018
Головуючий у 1 інстанції Іванов А. П.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Возняк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря» на рішення Яремчанського міського суду, ухвалене суддею Івановим А.П. 30 січня 2018 року в м. Яремче, у справі за позовом Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря» до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Ворохтянська селищна рада Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, про усунення перешкод шляхом позбавлення права користування нежитловими приміщеннями, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року Державний заклад «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря» звернувся в суд із вказаним позовом до ОСОБА_2

04.10.2018 року подали додаткову позовну заяву.

В обґрунтовування позовних вимог зазначили, що відповідач з 01.08.1985 року працює в ДЗ ССС «Гірське повітря» на посаді лікаря-фтизіатра та певний час була головним лікарем. В період роботи в санаторії ОСОБА_2 незаконно поселилась та прописалась на другому поверсі в кімнатах з експлікаційними номерами: №39 площею 15,30 кв. м., №40 площею 13,61 кв.м., №41 площею 13,53 кв.м. нежитлової будівлі (адміністративного корпусу) АДРЕСА_3, власником якого є держава в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства охорони здоров'я України, яке надано в оперативне управління державному закладу «Спеціальний (спеціалізований) санаторій «Гірське повітря» Міністерства охорони здоров'я України. В спірних нежитлових приміщеннях відповідач практично не проживає, так як одержала від держави трьохкімнатну квартиру, де фактично проживає з матір'ю, а також отримала від міськради земельну ділянку під будівництво житлового будинку в смт. Ворохта, тобто повністю забезпечена житлом. Однак, добровільно звільнити нежитлові приміщення санаторію, забрати свої особисті речі та передати ключі від вхідних дверей відмовляється, на усні та письмові претензії адміністрації санаторію не реагує, вважає зайняті приміщення житловим фондом, які мають їй належати.

За правовстановлюючими документами санаторію, зайняті ОСОБА_2 кімнати №39, 40, 41 та будівля №5 в цілому по вул. Д. Галицького в смт. Ворохта є нежитловою будівлею (адміністративним корпусом) і не належать до житлового фонду. Приміщення адміністративного корпусу санаторію не призначені та не придатні для постійного проживання.

Виданий селищною радою ордер від 19.03.2001 року про виділення квартири АДРЕСА_1 не має юридичного значення, так як такої квартири не існує, будівля є нежитловим приміщенням.

Вважають, що надання ОСОБА_2 приміщень ДЗ ССС «Гірське повітря» здійснено з перевищенням компетенції, так як профком та адміністрація санаторію не вправі розпоряджатися ввіреним майном.

Зазначають, що будинок не відноситься до житлового фонду, не ділиться на квартири, термін дії ордеру закінчився, і ОСОБА_2 належним чином не вселилась та не уклала договору найму жилого приміщення, а тому спірні відносини регулюються нормами цивільного законодавства.

На підставі наведеного, просили усунути перешкоди ДЗ ССС «Гірське повітря» в користуванні нежитловими приміщеннями шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування кімнатами за експлікаційними номерами: №39 площею 15,30 кв. м., №40 площею 13,61 кв.м., №41 площею 13,53 кв. м. нежитлової будівлі (адміністративного корпусу) АДРЕСА_3, зобов'язати її звільнити вказані приміщення.

Рішенням Яремчанського міського суду від 30 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено за необґрунтованістю.

На дане рішення суду ДЗ ССС «Гірське повітря» подано апеляційну скаргу, вважають його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Зазначають, що висновок суду першої інстанції про те, що приміщення адміністративного корпусу санаторія належали до житлового фонду, та що ОСОБА_2 у встановленому законом порядку отримала всі необхідні документи для проживання у квартирі, не відповідає матеріалам справи та законодавству. Вважають, що відповідач в 2001 році самовільно зайняла спірні кімнати в санаторії, власником якого завжди була держава в особі Кабінету Міністрів України і Міністерства охорони здоров'я України, та яке надано в оперативне управління ДЗ ССС «Гірське повітря».

Нежитловий статус даної будівлі підтверджується матеріалами справи, зокрема: свідоцтвом про право власності від 04.07.2008 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.08.2008 року, технічним паспортом на нежитлове приміщення від 15.03.2008 року, довідками Ворохтянської селищної та Яремчанської міської рад про відсутність інформації про віднесення будівлі до житлового фонду.

Крім того, на думку апелянта, судом не враховано, що приміщення адміністративного корпусу санаторію не придатні для проживання у відповідності до чинного законодавства, і ніколи не відносилися до житлового фонду.

Вказують, що в санаторії не велась черговість одержання державного житла, адміністрація санаторію не приймала рішень про надання житла ОСОБА_2 і не зверталася в селищну раду для виділення їй квартири в позачерговому порядку. А тому Ворохтянська селищна рада не мала права виносити рішення від 23.02.2001 року та видавати ордер від 19.03.2001 року. Відповідно, рішення профкому санаторію та селищної ради винесені з перевищенням компетенції, є нікчемними, і окремого визнання їх недійсними не вимагається.

Також зазначають, що ордер відповідача був дійсний всього десять днів, а остання не укладала з санаторієм чи ЖЕКом подальшого належного договору найму на користування житловим приміщенням. При цьому, в інших сімей, до яких позивач звертався з аналогічним позовом про усунення перешкод і позбавлення права користування нежитловими приміщеннями санаторію, ордери були відсутні.

Висновок місцевого суду про недоведення факту створення перешкод власнику у користуванні кімнатами вважають таким, що суперечить матеріалам справи, оскільки ОСОБА_2 проживає у даних кімнатах більше 16 років, відмовляється їх звільнити, періодично здає в піднайм невідомим особам.

На підставі наведеного, просять рішення Яремчанського міського суду від 30 січня 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Ворохтянська селищна рада Яремчанської міської ради Івано-Франківської області на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначили, що відповідач у встановленому законом порядку поселилася у спірну квартиру, проживає в ній з 2001 року, виданий виконкомом Ворохтянської селищної ради ордер апелянтом не оскаржував ся. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

15.12.2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України. Відповідно до п. 9 ст. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» вказаного Кодексу справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п. 8 ст. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав.

Відповідач та представник третьої особи проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює, у випадку необхідності, учасникам судового процесу їх процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судовому процесу їх правами та вживає заходів для виконання ними їх обов'язків.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 на законних підставах проживає у спірних приміщеннях, іншим житлом не забезпечена, крім того, позивачем не доведено факт створення йому перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями.

З таким висновком погоджується і апеляційний суд з огляду на наступне.

Згідно вимог ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як роз'яснено у п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно -правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

Оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Відповідно до норм ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Статтями 58, 59 Житлового кодексу УРСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Разом з тим, як визначено в ч. 3 ст. 13 Конституції України, ч. 3, 5 ст. 319 ЦК України, власність зобов'язує і не повинна використовуватись на шкоду людині і суспільству.

Згідно із ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 1986 року по даний час працює у Державному закладі «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря», зокрема, працювала на посадах лікаря-фтизіатра, заввідділу, головного лікаря, зараз - лікаря-фтизіатра, про що свідчить Довідка №732 від 14.11.2017 року (а.с. 35).

Згідно Протоколу засідання профспілкового комітету санаторію «Гірське повітря» від 23.02.2001 року та витягу з протоколу, профспілковий комітет вирішив просити адміністрацію виділити ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 30-32, 71).

Рішенням виконавчого комітету Ворохтянської селищної ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №19 від 15.03.2001 року було вирішено затвердити виписку з протоколу спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету санаторію «Гірське повітря» про надання квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а.с. 70).

На підставі вищезазначеного рішення ОСОБА_2 19.03.2001 року отримала Ордер №1 на право зайняття квартири АДРЕСА_4 (а.с. 28).

Як вбачається з Довідки виконавчого комітету Ворохтянської селищної ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №07-06/473 від 26.10.2017 року, копії Будинкової книги для прописки громадян, що проживають в АДРЕСА_3, викопіровки з паспорту громадянина України, ОСОБА_2 з 28.03.2001 року по даний час зареєстрована за вказаною адресою (а.с. 18, 33-34).

Встановлено також, що згідно копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.07.2008 року, копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19836669 від 10.08.2008 року та копії Технічного паспорту на нежитлове приміщення нежитлова будівля (адміністративний корпус) по вул. Д. Галицького, 5 в смт. Ворохта Яремчанської міської ради Івано-Франківської області належить державі в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства охорони здоров'я України, надано в оперативне управління Державному закладу «Спеціальний (спеціалізований) санаторій «Гірське повітря» Міністерства охорони здоров'я України (а.с. 4-10).

Разом з тим, як зазначено в Довідці виконавчого комітету Ворохтянської селищної ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №07-06/156 від 17.04.2018 року, згідно обліково-адресних даних у нежитловому (адміністративному) будинку (будівлі) належного ДЗ ССС «Гірське повітря» по АДРЕСА_3, який складається з двох поверхів, на першому поверсі розміщені адміністративні приміщення ДЗ ССС «Гірське повітря», а на другому поверсі знаходяться житлові приміщення - п'ять квартир, які є відомчим житлом Міністерства охорони здоров'я України, і у яких зареєстровані та проживають квартирокористувачі, зокрема, ОСОБА_2

З оглянутої в судовому засіданні апеляційного суду Інвентарної справи №5-352 за 1956 рік вбачається, що кімнати №39 площею 15,30 кв. м., №40 площею 13,61 кв.м., №41 площею 13,53 кв.м. є жилими.

На підставі наведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 поселилась у спірній квартирі у встановленому законом порядку на підставі ордеру, який з моменту отримання і по теперішній час сторонами не оспорювався.

Твердження апелянта про те, що даний ордер був дійсний всього десять днів, а відповідач не скористалася своїм правом користування житловим приміщенням спростовуються матеріалами справи, із яких вбачається, що ОСОБА_2 на підставі даного ордера у встановлений термін (28.03.2001 року) зареєструвала місце проживання у даній квартирі (а.с. 18, 33-34).

Також суд не бере до уваги твердження представника позивача про те, що у відповідача є інше житло - квартира, яку вона отримала разом із своєю матір'ю, оскільки згідно рішення виконавчого комітету Ворохтянської селищної ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №78 від 11.10.2011 року «Про затвердження списку громадян для надання квартир», рішення виконавчого комітету Ворохтянської селищної ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №9 від 08.02.2012 року «Про видачу ордерів», Довідки виконавчого комітету Ворохтянської селищної ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №02-18/19 від 07.12.2017 року ОСОБА_3 (мати відповідача) зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1 одна (а.с. 36-39, 53).

Що стосується посилань представника апелянта на те, що кімнати №№39, 40, 41 не придатні для постійного проживання, є нежитловими приміщеннями, то слід зазначити, що ОСОБА_2 проживає в цих кімнатах з березня 2001 року, користується ними, сплачує комунальні послуги.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява №19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява №30856/03, п. 41.

При цьому, згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява №58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI, рішення у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» (Buckley v. the United Kingdom), Reports 1996-IV, пп. 52-54, 63).

Таким чином, у вказаних справах встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

В своїх рішеннях, зокрема, «Іммобільяре Саффі» проти Італії» від 28 липня 1999 року (Case of Immobiliare Saffi v. Italy). (Заява N 22774/93), «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року (Case of Sporrong and Lonnroth v. Sweden) Європейський суд з прав людини робив висновки, що втручання у право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а фактично зводяться до переоцінки доказів, досліджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря» залишити без задоволення.

Рішення Яремчанського міського суду від 30 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 травня 2018 року.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Мелінишин Г.П.

Пнівчук О.В.