ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

справа № 643/10365/17

провадження № 22ц/818/1207/18

13 листопада 2018 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Бойко А.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2018 року (суддя Скотар А.Ю.)

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування земельною ділянкою,

встановив:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила визначити порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1, виділивши їй у користування 55/100 частин земельної ділянки площею 553 кв.м., на якій розташовані її 55/100 частина будинку з надвірними будівлями та складає 304,15 кв.м.

В обґрунтування вимог зазначала, що 04.03.2009 між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу 55/100 частин жилого будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 на суму 84148,00 грн.

Того ж дня ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу інших 45/100 частин вказаного будинку з надвірними будівлями на суму 69340,00 грн. з ОСОБА_4

На момент укладення вказаних договорів купівлі-продажу домоволодінням фактично була зайнята земельна ділянка у 689 кв.м., хоча ОСОБА_3 надавалась земельна ділянка розміром 553 кв.м. Отже, сторони набули право користування земельною ділянкою саме у розмірі 553 кв.м., проте порядок користування нею визначений не був.

ОСОБА_1, враховуючи висновок судової земельно-технічної експертизи, просила визначити порядок користування земельною ділянкою у 553 кв.м. по АДРЕСА_1, на якій розташований жилий будинок з надвірними будівлями, виділивши їй у користування 55/100 частин вказаної земельної ділянки, що складає 0,0304 га., відповідно до першого варіанту судову будівельно-технічної експертизи від 13.11.2017 року.

В судовому засіданні позивач просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позову заперечувала.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Постановлено визначити порядок користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 0,0553 га відповідно до варіанту І порядку користування земельною ділянкою висновку судової земельно-технічної експертизи № 24578 від 27.04.2018 року ХНДІСЕ ім. засл. пров. М.С. Бокаріуса, виділивши ОСОБА_1 у користування згідно належних їй 55/100 частин вказаного житлового будинку з надвірними будівлями земельну ділянку площею 0,0304 га, а ОСОБА_2 згідно належних їй 45/100 частин - земельну ділянку площею 0,0249 га.

Встановити межу між частинами земельних ділянок співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на відстані 1 (одного) метру від стіни житлового будинку літ. «А-1» з прибудовами «а2» та частиною прибудови «а».

Встановити межу земельних ділянок, що виділяються у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_5 таким чином:

- точка «А» знаходиться на відстані 0,37 м від точки сходження стіни житлового будинку «А-1» і стіни прибудови літ. «А1-1»;

- відрізок АБ проходить по межі розмежування житлового будинку з прибудовами;

- відрізок ВБ проходить по прямій лінії розміром 1,0 м від зовнішньої стіни житлового будинку літ «А-1»;

- відрізок ВГ проходить по прямій лінії розміром 6,0 м на відстані 1 м від стіни прибудови літ «а1» та частини прибудови літ «а»;

- відрізок ГД проходить по прямій лінії розміром 1,9 м на відстані 1 м від стіни прибудови літ «а1»;

- відрізок ДЕ проходить по прямій розміром 17,93 м;

- точка Е знаходиться на відстані 5,35 м від кута земельної ділянки домоволодіння і 8,58 м до кута гаражу.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що перший варіант визначення порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, запропонований у висновку судової земельно-технічної експертизи № 24578 від 27.04.2018 року цілком відповідає належним сторонам часткам у домоволодінні за вказаною адресою, враховує розташування жилого будинку, надвірних будівель, мереж водо -, газопостачання та водовідведення. Визначення порядку користування спірною земельною ділянкою відповідно до другого варіанту експертизи, враховуючи обставини справи та відносини, що склались між сторонами, суд вважав невиправданим, оскільки такий порядок може привести до спорів між сторонами в майбутньому.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішеннясуду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким ОСОБА_1 у позові відмовити. Скарга мотивована неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що її батько ОСОБА_3 під час продажу будинку своїм онучкам, обумовив своє проживання у будинку та порядок користування земельною ділянкою. Фактично після продажу будинку він став мешкати в частині будинку дочки відповідача, а в 2010 році поставив паркан, який розділив земельну ділянку, як це було обумовлено до укладення угоди. Отже, порядок користування спірною земельною ділянкою був визначений майже 9 років тому, проте питання про його зміну ОСОБА_1 порушила лише в 2013 році після смерті ОСОБА_3 Однак, суд не взяв до уваги наявність договору про користування земельною ділянкою та ухвалив рішення, що порушує її право користування земельною ділянкою.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що жодних допустимих та належних доказів того, що між сторонами було узгоджено порядок користування земельною ділянкою та укладено відповідний договір, позивачем не надано. Зазначає, що ОСОБА_3 уклав договір про відчуження свого майна на користь третіх осіб у 2009 році, тому на час встановлення паркану він вже не був власником вказаного домоволодіння і не міг розпоряджатися ні жилим будинком з надвірними будівлями, ні земельною ділянкою, на якій вони розташовані.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що земельна ділянка загальною площею 553 кв.м. по АДРЕСА_1 була виділена ОСОБА_3 під індивідуальне будівництво будинку згідно рішення виконкому Сталінської районної ради депутатів трудящих № 60 від 28.04.1959 року та договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 27.06.1959 року і на вказаній ділянці в наступному ОСОБА_3 звів будинок з відповідними надвірними будівлями (а.с. 4-6, 10-15).

04.03.2009 ОСОБА_3 (продавець) уклав два окремі договори купівлі-продажу з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (покупці), предметом яких виступили частини жилого будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

Відповідно до вказаних договорів ОСОБА_1 придбала 55/100 частин вказаного жилого будинку на суму 84148,00 грн., які складаються з приміщень №№ 1-2, 1-3, 1-4, 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, ІІ, в житловому будинку літ. «А-1», гаражів літ. «В» та «Г», огорожі № 3 та 1/2 частини огорожі № 4, а ОСОБА_4 - приміщення №№ 3-1, 3-2, 3-3, 3-4, 1-6, 1-5, 1-1, І, в житловому будинку літ. «А-1», сарай літ. «Б», вбиральню літ. «У», льох літ. «П», огорожу № № 1, 2 та 1/2 частину огорожі № 4, що становить 45/100 частин вказаного будинку з надвірними будівлями на суму 69340,00 грн. (а.с. 8, 9).

02.12.2013 року ОСОБА_4 подарувала придбані 04.03.2009 року 45/100 частин зазначеного вище жилого будинку з надвірними будівлями відповідачу ОСОБА_2 (а.с. 9).

Між сторонами існують суперечності щодо визначення порядку користування земельною ділянкою, на якій розташоване домоволодіння.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною 1 ст. 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно ч. 3 зазначеної статті кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності .

За змістом ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків та об'єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Згідно ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

Відтак право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п'ята статті 319 ЦК України).

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи № 24578 від 27.04.2018 року експертом запропоновано два варіанта порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 (а.с. 117-139).

Обираючи перший варіант, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що він цілком відповідає належним сторонам часткам у домоволодінні за вказаною адресою, враховує розташування жилого будинку, надвірних будівель, мереж водо -, газопостачання та водовідведення.

В той час коли відповідно до другого варіанту порядку користування земельною ділянкою передбачено залишення у загальному користуванні сторін каналізаційної системи, яка використовується для водовідведення з належної позивачеві прибудови «а2» до її ж частини жилого будинку літ. «А-1», при тому що частина жилого будинку відповідача облаштована окремою каналізаційною системою. Виділення в користування ОСОБА_1 частини земельної ділянки, на якій розташована відповідно до технічної документації та належна на праві власності ОСОБА_2 згідно договору дарування від 02.12.2013 року вбиральня літ. «У» не можна вважати правильним. До того ж обрання другого варіанту унеможливлює вільний доступ до будівель, які знаходяться у її власності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі №6-841цс16 при застосуванні положень статті 120 ЗК України в поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що в разі переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Запропонований експертом перший варіант порядку користування земельною ділянкою цілком відповідає вказаним вимогам та є найбільш прийнятний для вирішення спору.

Посилання в апеляційній скарзі на існування договору щодо користування спірною земельною ділянкою, є безпідставним, адже не підтверджено жодним доказом. Договори купівлі-продажу частини домоволодіння відповідних застережень не місять. До того ж сама відповідачка стверджує, що між позивачем та колишньою співвласницею будинку було досягнуто усної домовленості щодо користування земельною ділянкою. Після придбання відповідних часток жилого будинку та надвірних будівель договорів з приводу користування землею сторони не укладали.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374, 375,381-384,390,391 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2018 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко