КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 368/519/18 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Закаблук О.В.

13 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 03 липня 2018 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 та просила стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 1 904 730 грн., інфляційні втрати 123 876,77 грн. та судовий збір 8 810 грн.

Також ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження відповідача у праві виїзду за межі України до дати повного виконання судового рішення.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 03 липня 2018 року заяву задоволено. Забезпечено позов шляхом тимчасово обмежено громадянку України ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до дати повного виконання судового рішення в справі № 368/519/18.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про відмову в задоволенні заяви. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України не являється засобом забезпечення прозову. Зазначає, що для застосування даного способу забезпечення необхідним є ухилення боржника від виконання зобов'язання, покладеного на нього судовим рішенням.

У судовому засіданні ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги та просила її залишити без задоволення.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, будучи обізнаною про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомила.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2500/2018
Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заходи забезпечення позову застосовуються з урахуванням вимог необхідності, достатності, та є співмірними із заявленими позовними вимогами.

З таким висновком суду не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 та просила стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 1 904 730 грн., інфляційні втрати 123 876,77 грн. та судовий збір 8 810 грн.

Також ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження відповідача у праві виїзду за межі України до дати повного виконання судового рішення. Позивач зазначила, що внаслідок прострочення виконання договору позики у відповідача станом на дату звернення з позовом розмір боргу становить суму 1 904 730 грн. Вказує на намір виїхати ОСОБА_1 за межі України з метою подальшого ухилення від виконання своїх зобов'язань, що значно ускладнить виконання судового рішення.

У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін «суд, встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Сокуренко і Стригун проти України» від 20.07.2006 та «Лавентс проти Латвії» від 7.11.2002).

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Перелік заходів забезпечення позову визначено в ч. 1 ст.150 ЦПК України.

Серед видів такого забезпечення ст. 150 ЦПК України не передбачає вжиття судом тимчасового обмеження особи у виїзді за межі України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України право кожного вільно залишати територію України може бути обмежене лише законом.

Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачені Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Стаття 6 цього закону передбачає, що при наявності зазначених у цій нормі підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, громадянину може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта чи вилучено або затримано паспорт.

Таким чином, в Цивільному процесуальному кодексі відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому ст. ст. 149-150, 153 ЦПК України, застосувати такий захід забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України у зв'язку з порушенням у суді цивільної справи.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Слід дійти висновку про те, що суд першої інстанції, застосовуючи спосіб забезпечення позову, шляхом тимчасового обмеження відповідача у праві виїзду за межі України порушив норми Цивільного процесуального кодексу, виходячи за межі своїх процесуальних повноважень.

Порушення судами зазначених вимог є порушенням принципу верховенства права, проголошеного Конституцією, та вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо вирішення справи судом, встановленим законом, оскільки ухвала про забезпечення позову прийнята судом поза межами його компетенції, тому в розумінні цих норм не можна визнати, що ухвала постановлена «судом, встановленим законом».

Застосування тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України можливе у разі ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду, яке набрало законної сили обов'язків.

У даному випадку позивач просить забезпечити позов, посилаючись на намір ОСОБА_1 виїхати за межі України, оскільки є наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Разом з тим, відсутнє рішення суду, яке набрало законної сили та відомостей щодо ухилення від його виконання відповідачем.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не позбавлена можливості повторного звернення до суду із заявою про забезпечення позову, яка буде співмірною із заявленими позовними вимогами та відповідати нормам ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи вищевикладене та вимоги ч. 2 ст. 376 ЦПК України ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 03 липня 2018 року скасувати.

Постановити нову ухвалу.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 15.11.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.І.Шахова