Провадження №2/592/5133/18

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого судді Хитрова Б.В.,

за участю секретаря судового засідання Чайки Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним одностороннього правочину,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з цивільним позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання вчинений нею односторонній правочин - подану 19.09.2017 р. приватному нотаріусу Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_4 заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , який помер 16.07.2017 року - недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 16.07.2017 року помер ОСОБА_5 За життя він склад заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, а також все те, на що він матиме право за законом, він заповів позивачу. Після смерті ОСОБА_6 залишилось спадкове майно, що складається з 64/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних побутових будівель, що знаходяться за адресою: вул. Щепкіна, 29 в м. Суми. Інші 36/100 часток житлового будинку з відповідною часткою надвірних господарчих і побутових будівель та споруд належать відповідачу ОСОБА_2 на підставі укладеного 26.06.2005 року з ОСОБА_6 з договору дарування частки житлового будинку. 19.09.2017 року позивач подала приватному нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 В подальшому позивач дізналась, що ще за життя ОСОБА_6 до нього ОСОБА_2 було предявлено позов про відшкодування витрат на поліпшення спільного майна в загальній сумі 485 969 грн. Сума позовних вимог до неї за даним позовом складає 364476,75 грн., а з відповідача ОСОБА_3 - 121492,25 грн. Зі змісту позову та з наданих правових консультацій адвокатом позивач також дізналась, що наявність заповіту на її імя не зобовязувала її подавати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, оскільки вчинення такої дії є правом, а не обовязком. Крім того позивачу було розяснено і те, що оскільки до складу спадщини входить частка в праві власності на нерухоме майно, то в силу ст. 1297 ЦК України вона зобовязана звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно, а в силу ст. 1216, 1218 ЦК України до неї перейшов обовязок задовольнити майнові вимоги кредитора спадкодавця, яким на даний час є ОСОБА_2 З огляду на вищевикладене, просить визнати вчинений нею правочин недійсним, оскільки внаслідок помилки щодо його правової природи волевиявлення позивача на прийняття спадщини не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. Вона приймала спадщину через помилкове усвідомлення свого обовязку на це.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав зазначених в позовній заяві та просила позов задовольнити.

Додатково пояснила, що з ОСОБА_2 є її колишнім чоловіком, а ОСОБА_3 його матірю. Вважала, що вони ніяких її прав не порушувала. Хоче фактично відмовитись від оформлення спадщини, що б належна їй частина будинку перейшла відповідачам по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 які є відповідно донькою померлого ОСОБА_5 та його онуком та мають право на спадкування після померлого ОСОБА_5

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані суду письмові докази та оцінивши їх у сукупності, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 належала 64/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних побутових будівель, що знаходяться за адресою: вул. Щепкіна, 29 в м. Суми. Інші 36/100 часток житлового будинку з відповідною часткою надвірних господарчих і побутових будівель та споруд належать відповідачу ОСОБА_2 на підставі укладеного 26.06.2005 року з ОСОБА_6 договору дарування частки житлового будинку. (а.с.6, 7-8)

11 липня 2016 року ОСОБА_5 склав заповіт, згідно із яким все своє майно заповідав ОСОБА_1 (а.с.5).

16 липня 2017 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. (а.с.4)

Із матеріалів спадкової справи, вбачається, що 19 вересня 2017 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_4 до Спадкового реєстру внесено запис про реєстрацію спадкової справи №76/2017, про що свідчить витяг про реєстрацію у Спадковому реєстрі №49145482, виданий 19.09.2017 року приватним нотаріусом ОСОБА_4 Позивач 19 вересня 2017 року у встановленому законом порядку звернулася до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини. 17.10.2017 року до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було подано заяву ОСОБА_3 про прийняття спадщини за законом після смерті її батька ОСОБА_5, оскільки вона має право на обовязкову частку у спадщині.

Згідно з ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За змістом ч.1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач вважає, що він вчинив правочин, а саме - подав заяву про прийняття спадщини 19.09.2017 року після померлого 16.07.2017 року ОСОБА_5 в результаті помилки, вважаючи це своїм обовязком, а не правом.

ЦК України не містить легального визначення поняття «помилка». Суд вважає, що під помилкою розуміється неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б уважати, що правочин не був би вчинений. Відповідно до ЦК України, щоб визнати помилку підставою недійсності правочину, вона повинна відповідати певним вимогам, а саме стосуватися обставин, які мають істотне значення (абз. 1 ч. 1 ст. 229). При цьому поняття «істотне значення» законодавцем не розкривається. Тлумачення істотності помилки міститься в Узагальненні Верховним Судом України практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008. Зокрема, зазначається, що істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні зусилля.

З пояснень, наданих в судовому засіданні позивачкою, вбачається, що вона з ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі, має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Про його майнові вимоги до неї, як до можливої спадкоємиці ОСОБА_5, дізналась в травні 2018 року, тобто через майже 8 місяців після подання нею заяви про прийняття спадщини та після витікання 6 місячного строку з дня смерті спадкодавця. Про будь-які причини не отримання свідоцтва про право на спадщину та відповідні докази вказаних обставин суд не повідомляла та доказів не надавала.

Позивач знала про наявність заповіту ОСОБА_5 та наявність інших претендеттів на спадщину, про що власноручно зазначила в заяві про прийняття спадщини. ( а.с.26), знала про реєстацію в будинку за адресою м. Суми вул. Щепкіна 29 відповідача ОСОБА_2 ( а.с. 29), знала з 15.01.2018 року про наявність претензій ОСОБА_8 як кредитора до неїяк спадкоємиці після померлого ОСОБА_5 ( а.с. 36).

Майнові вимоги до неї ОСОБА_2, зазначені в позовній заяві, за твердження в позові позивача ОСОБА_2 сформовані за періоді після того, як ОСОБА_2 було достеменно відомо, про припинення його права власності на 64/10 будинку на підставі рішення суду від 14.07.2011 року, а саме будівельні роботи проведені в 2011-2014 роках, дозвіл на проведення будівельних робіт за зазначенням ОСОБА_2 в позові, отриманий в 2013 році (а.с. 9-10).

Також суд вважає, що наслідки подання заяви про прийняття спадщини не є такими, що неможливо усунути, оскільки отримавши свідоцтво на спадщину за заповітом після померлого власника, позивачка не позбавлена можливості розпорядитись спадщиною на власний розсуд, в тому числі провести його відчуження особам, які зазначені в її позові в якості відповідачів і стосовно яких позивач в судовому засіданні заявила, що вони ніяких її прав не порушили.

Виходячи з вищезазначеного, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 215, ЦК України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 352-355 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним одностороннього правочину - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Сумської області шляхом подання апеляційної скарги через Ковпаківський районний суд м. Суми протягом 30 (тридцяти днів) з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 (тридцяти днів) з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення викладено 14 листопада 2018 року.

Суддя Б.В. Хитров