ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» грудня 2018 року

м. Харків

справа № 638/8724/17-ц

провадження № 22ц/818/1834/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Асавалюк О.О.,

учасники справи:

позивач -Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в інтересах малолітньої ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2018 року в складі судді Семіряд І.В.,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в інтересах малолітньої ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Тарас Андрійович про визнання правочину недійсним та просив визнати договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 07 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренком Т.А., зареєстрований у реєстрі за №893, недійсним; визнати протиправними дії ОСОБА_2 та ОСОБА_4 щодо малолітньої ОСОБА_1 та винести їм попередження щодо належного виконання ними батьківських обов'язків в частині охоронюваних законом житлових прав та інтересів дитини.

11 жовтня 2018 року Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради звернувся до суду із заявою про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2018 року позов Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в інтересах малолітньої ОСОБА_1 - залишено без розгляду.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду скасувати, у задоволенні заяви про залишення позову без розгляду відмовити та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не врахував, що Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради звернувся до суду з позовом в інтересах її дитини та залишення позову без розгляду суперечить її інтересам; що забезпечення прав дитини має пріоритет над обов'язком суду залишити позовну заяву без розгляду; що дитина має статус позивача, є рівноправним учасником процесуальних відносин, і хоча її здатність самостійно їх здійснювати обмежена, проте Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради виконує лише представницькі функції, а також зловживає своїми процесуальними правами, оскільки залишення позовної заяви без розгляду суперечить меті діяльності цього органу та інтересам дитини; що заяву про залишення позову без розгляду подано представником Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, який не є учасником справи.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з'явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

11 грудня 2018 року від представника ОСОБА_4 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв'язку з зайнятістю в іншому судовому процесі, яку залишено без задоволення, оскільки доказів щодо цього представником не надано.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 необхідно задовольнити, ухвалу суду - скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що представник позивача мав право, виходячи із обставин справи, подати заяву про залишення позову без розгляду.

Проте, з таким висновком погодитись не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у червні 2017 року Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в інтересах малолітньої ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т.А. про визнання правочину недійсним та просив визнати договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 07 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренком Т.А., зареєстрований у реєстрі за №893, недійсним; визнати протиправними дії ОСОБА_2 та ОСОБА_4 щодо малолітньої ОСОБА_1 та винести їм попередження щодо належного виконання ними батьківських обов'язків в частині охоронюваних законом житлових прав та інтересів дитини.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2, який є батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уклав договір-купівлі продажу квартири, у якій зареєстрована дитина, без погодження з органом опіки та піклування, а мати дитини - ОСОБА_4, не запобігла його протиправним діям, що призвело до порушення житлових прав дитини.

Підставою для представництва інтересів дитини є її неспроможність самостійно захищати свої порушені права та реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, а також нездійснення належним чином захисту порушених прав дитини її батьками.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 січня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Регіонального антикорупційного бюро з вимогою про допомогу у захисті своїх прав, порушених укладенням зазначеного правочину, на підставі чого 07 лютого 2017 року голова Регіонального антикорупційного бюро звернувся з відповідною заявою до начальника Служби у справах дітей Шевченківського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради.

11 жовтня 2018 року Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради звернувся до суду із заявою про залишення позову без розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом статті 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Відповідно до частини 1 статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа) має часткову цивільну дієздатність. Фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має неповну цивільну дієздатність. Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) або якій вона надана на підставах і у порядку, визначеному законом.

Згідно частини 2 статті 47 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Відповідно до статті 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена.

Законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам.

Частинами 1 та 5 статті 56 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

Згідно частин 1, 2 статті 57 ЦПК України, органи та інші особи, які відповідно до статті 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Відмова органів та інших осіб, які відповідно до статті 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, від поданої ними заяви або зміна позовних вимог не позбавляє особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано заяву, права вимагати від суду розгляду справи та вирішення вимоги у первісному обсязі.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Виходячи з аналізу зазначених норм права, можна зробити висновок, що за наявності відповідної заяви позивача суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, має залишити позов без розгляду.

Проте, у даному випадку судом першої інстанції не враховано, що позов подано в інтересах дитини, та залишення позовної заяви без розгляду суперечить принципу забезпечення її найкращих інтересів.

Так, статтею 129 Конституції України передбачено, що основними принципами судочинства є рівність усіх учасників перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їх переконливості тощо.

Конституція в цій частині не зазначає обмежень щодо неповнолітніх.

Згідно з частиною 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Принцип 8 Декларації прав дитини проголошує: дитина повинна за всіх обставин бути серед тих, хто першими одержують захист і допомогу.

У преамбулі Конвенції про права дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, зазначається, що дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи й належний правовий захист.

Частиною 1 статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У статті 9 Конвенції зазначено, що «якнайкращі інтереси дитини» мають відігравати визначальну роль при вирішенні питань щодо місця її проживання з одним із батьків.

Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства (стаття 12 Конвенції).

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Законом України від 3 серпня 2006 року «Про ратифікацію Європейської конвенції про здійснення прав дітей» та яка також є частиною національного законодавства України, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Отже, закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини.

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно статті 45 ЦПК України під час розгляду справи, крім прав та обов'язків, визначених статтею 43 цього Кодексу, малолітня або неповнолітня особа має також такі процесуальні права: безпосередньо або через представника чи законного представника висловлювати свою думку та отримувати його допомогу у висловленні такої думки; отримувати через представника чи законного представника інформацію про судовий розгляд; здійснювати інші процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, передбачені міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Суд роз'яснює малолітній або неповнолітній особі її права та можливі наслідки дій її представника чи законного представника у разі, якщо за віком вона може усвідомити їх значення.

Суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Як вбачається з матеріалів справи, позов подано Управлінням служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської радив інтересах дитини, яка на час його подання була малолітньою та на теперішній час є неповнолітньою, тобто не має повного обсягу цивільної дієздатності та враховуючи предмет позову не може особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати обов'язки у даній справі.

Батьки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є відповідачами за позовом, отже не можуть здійснювати представництво її прав у даній справі.

Таким чином, залишення позовної заяви без розгляду в такому випадку призведе до позбавлення дитини права на захист у судовому порядку.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи.

Згідно пункту 9 частини 1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За змістом пункту 10 частини 3 статті 2 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Згідно частин 1, 2 статті 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження відкрито 05 липня 2017 року, проте жодного судового засідання не проведено. Розгляд справи по суті так і не розпочато не з вини учасників справи, що також свідчить про незабезпечення захисту прав дитини.

Аналізуючи наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 6 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2018 року - скасувати. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді П.В. Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 17 грудня 2018 року.