Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 287/188/17-ц

провадження № 61-44152 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 12 квітня 2018 року у складі судді Стратовича О. В. та постанову апеляційного суду Житомирської області від 08 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Павицької Т. М., Трояновської Г. С.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2017 року ОСОБА_4. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання договору про поділ часток у спадщині недійсним та визнання права власності на частку спадкового майна.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його та відповідача мати - ОСОБА_8, після смерті якої вони є спадкоємцями першої черги. Він проживав з матір'ю однією сім'єю на час її смерті, а тому фактично прийняв спадщину шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном.

24 березня 2016 року він підписав у нотаріуса зі своїм братом - ОСОБА_6 - договір про поділ часток у спадщині після смерті матері, відповідно до якого відповідач отримав у спадщину ? частку житлового будинку по АДРЕСА_1, а йому залишилися вклади, які належали спадкодавцю і знаходились у публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»). З часом він довідався, що на вкладах у банку відсутні заощадження спадкодавця, унаслідок чого вважав, що при підписанні вищевказаного договору про поділ часток у спадщині відповідач ввів його в оману, чим порушив права.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір про поділ часток у спадщині від 24 березня 2016 року, укладений між ним та відповідачем, визнати за ним право власності на ? частку спадкового майна - житлового будинку по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_8

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 12 квітня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсним договір про поділ часток у спадщині від 24 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, у частині розподілу часток нерухомого майна у спадщині, яка залишилась після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 Визнано за ОСОБА_4 право власності на спадщину, що залишилась після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8, а саме на ? частку житлового будинку по АДРЕСА_1. Скасовано обтяження у вигляді арешту на ? частку житлового будинку по АДРЕСА_1, що відповідно до договору про поділ часток у спадщині від 24 березні 2016 року залишився за ОСОБА_6, який належав спадкодавцю - ОСОБА_8 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 18 квітня 1983 року на ? частку житлового будинку та свідоцтва про право на спадщину від 13 квітня 1983 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у спірному договорі про поділ часток у спадщині виключені та обмежені права позивача на спадщину за законом щодо спадкової маси, оскільки існування предмету договору, а саме заощаджень спадкодавця у ПАТ «Державний ощадний банк України», у тому числі спадкоємцями, не перевірено. Отже, при розподілі часток спадкового майна (житлового будинку) позивачу була визначена неіснуюча спадкова маса, тобто порушено принцип рівності часток. Таким чином, вказаний договір про поділ часток у спадщині є нікчемним, а оскільки позивач прийняв спадщину за законом після смерті матері шляхом проживання з нею однією сім'єю на час смерті, тому за ним слід визнати право власності на ? частку житлового будинку, який є спадковим майном.

Постановою апеляційного суду Житомирської області від 08 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Скасовано рішення суду першої інстанції у частині вимог про визнання права власності на ? частку спадкового майна, у задоволенні позову ОСОБА_4 у цій частині відмовлено. У решті рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірний договорі про поділ часток у спадщині є нікчемним, оскільки не відповідає вимогам закону, так як не дотримано принципу рівності часток у спадщині. Сторонами у справі проведено саме поділ спадкового майна, а не зміна часток у спадщині, позивач не реалізував своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом у нотаріуса, тому вимоги останнього про визнання за ним права на спадкове майно у судовому порядку є передчасним.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли безпідставного висновку про те, що між позивачем та відповідачем проведено поділ спадкового майна, а не зміна часток у спадщині, оскільки законодавством передбачено право спадкоємців на зміну розміру часток у спадщині, проте законодавством чітко не визначено як повинен називатися такий договір. До того ж, вказаний договір відповідає вимогам закону.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У жовтні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача, ОСОБА_4 та відповідача, ОСОБА_6 - ОСОБА_8

ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є спадкоємцями першої черги після смерті матері та прийняли спадщину шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, оскільки проживали зі спадкодавцем на день її смерті однією сім'єю.

24 березня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір про поділ часток у спадщині після смерті матері, відповідно до якого ОСОБА_6 отримав у спадщину ? частку житлового будинку по АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 залишилися вклади, які належали спадкодавцю і знаходились у ПАТ «Державний ощадний банк України» (а.с. 10).

Суди, вказуючи про те, що між позивачем та відповідачем проведено поділ спадкового майна, а не зміна часток у спадщині, не звернули уваги на таке.

Відповідно до частини першої статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

У частині третій статті 1267 ЦК України передбачено, що спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.

Згідно з підпунктом 4.8. пункту 4. глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, частки у спадщині кожного із спадкоємців є рівними. Спадкоємці можуть за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, або за нотаріально посвідченим договором, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, змінити розмір частки у спадщині когось із них.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що частки у спадщині кожного зі спадкоємців за законом є рівними, крім того моменту, коли спадкоємці за письмовою угодою (договором), посвідченою нотаріусом, не змінили розмір часток у спадщині когось із них.

Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року, фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановили, та вказуючи про те, що між позивачем та відповідачем проведено поділ спадкового майна, а не зміна часток у спадщині, не звернули уваги на те, що зазначеними положеннями цивільного законодавства передбачено право спадкоємців на зміну розміру часток у спадщині.

При цьому суди не навели відповідного правового обґрунтування, якому саме закону суперечить договір про зміну розміру часток у спадщині, передчасно вважаючи, що вказаний договір є договором про поділ спадкового майна.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Водночас відповідно до статті 335 ЦПК України 2004 року суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому суд касаційної інстанції не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справина новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6задовольнити частково.

Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 12 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Житомирської області від 08 серпня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк