Справа № 453/913/17 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/426/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного Львівської області від 26 червня 2018 року в складі судді Микитина В.Я. в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,-

встановила:

В серпні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, просила усунути їй перешкоди у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком, розташованим у АДРЕСА_1, шляхом виселення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 без надання іншого житла.

Вимоги обґрунтовувала тим, що відповідачі фактично проживають у вказаному житловому будинку з дозволу попереднього власника - її вже покійного батька ОСОБА_5, однак там не зареєстровані. Батько за життя, а саме 29.09.1997 року зазначений житловий будинок подарував їй, про що у встановленому порядку між ними був укладений відповідний договір дарування. ІНФОРМАЦІЯ_4 батько помер. На даний час вона є одноосібним власником житлового будинку, у котрому зареєстрована та проживає разом із членами своєї сім'ї - чоловіком ОСОБА_6, донькою ОСОБА_7 та сином ОСОБА_8 Відповідачі не є членами її сім'ї у розумінні положень ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме приходяться їй дружиною зведеного і нині покійного брата ОСОБА_9 та племінником. Посилаючись на норми ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, вказувала на припинення у відповідачів права користування житловим приміщенням у згаданому вище будинку, так як припинилось право власності на цей будинок в особи, членами сім'ї якої вони являлись і з дозволу якої вселились. Звертає увагу суду на ту обставину, що відповідачі, фактично проживаючи у належному їй на праві власності житловому будинку і не являючись членами її сім'ї, тим самим чинять їй перешкоди, зокрема порушують її право власності щодо вказаного житлового будинку, тобто право вільно ним користуватись і розпоряджатись, так як добровільно відмовляються звільнити займане колись із згоди попереднього власника житлове приміщення, хоча мають своє житло.

Оскаржуваним рішенням Сколівського районного Львівської області від 26 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Усунунено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) перешкоди у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком, розташованим у АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_3) без надання іншого житла.

Стягнуто з ОСОБА_4 у дохід держави 320 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_2, вважає, що суд односторонньо дослідив докази, неправильно встановив обставини, які мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права.

На думку апелянта, суд неправильно застосував до спірних правовідносин статтю 405 ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР.

Покликається на те, що у спірному будинку зареєстрована з 1976 року разом з своїм чоловіком ОСОБА_9 та сином ОСОБА_4

Позивач та її чоловік були братом і сестрою, всі разом проживали в будинку батька позивача та її чоловіка ОСОБА_5, тобто між сторонами існували сімейні правовідносини.

При цьому, припинення сімейних відносин не позбавляє їх права на користування цим житлом.

Таким чином, покликаючись на статті 9, 64, 116, 117 ЖУ УРСР вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права.

Просить скасувати рішення Сколівського районного Львівської області від 26 червня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Ухвалою про призначення справи до розгляду від 19 жовтня 2018 року вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи без їх виклику.

Оскільки розгляд справи проведено без виклику учасників справи в судове засідання, за відсутності всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засдіання за допомогою звозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи наявні матеріали справи та вимоги закону колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що відповідачі були членами сім'ї попереднього власника житлового будинку по АДРЕСА_1 у АДРЕСА_2, а з вересня 1997 року відбулася зміна власника житлового будинку, членами сім'ї якого відповідачі не є, тому їх право користування житловим приміщенням у вказаному будинку є припиненим.

Крім цього відповідачі, незважаючи на їх фактичне проживання у будинку по АДРЕСА_1 у АДРЕСА_2, там не зареєстровані, а прописані в іншому житловому будинку у АДРЕСА_2, без конкретизації вулиці та номера будинку, де зберігають за собою право на житло.

Суд вказав, що доводи відповідачів про належне їм право на користування житловим будинком по АДРЕСА_1 у АДРЕСА_2 не заслуговують на увагу, так як припинилося право власності на таке житлове приміщення в особи, родичами якої вони були і з дозволу якої вселились.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 є одноосібним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого у АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору дарування від 29.09.1997 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 90750068 від 29.06.2017 року (а. с. 8, 9).

Зазначене одночасно підтверджує те, що до реєстрації позивачем права власності на вказане домоволодіння, його власником був батько позивача ОСОБА_5, котрий ІНФОРМАЦІЯ_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4, виданого Коростівською сільською радою Сколівського району Львівської області 06.10.1999 року (а. с. 20).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вселились у належне на праві власності позивачу домоволодіння за життя її батька ОСОБА_5 та за його згодою, як попереднього власника, оскільки відповідач ОСОБА_2 була його невісткою (дружиною нині покійного зведеного брата позивача - ОСОБА_9), а відповідач ОСОБА_4 - його внуком (сином відповідача ОСОБА_2 та її нині покійного чоловіка ОСОБА_9).

Згідно із довідкою, виданої Коростівською сільською радою Сколівського району Львівської області 11.05.2017 року за вих. № 230, склад сім'ї позивача становить четверо осіб, а саме: позивач, її чоловік ОСОБА_6, їх донька ОСОБА_7 та син - ОСОБА_8 (а. с. 10).

В свою чергу, відповідно до довідки, виданої виконкомом Коростівської сільської ради 04.07.2017 року № 360, в будинку АДРЕСА_1, який належить на праві власності ОСОБА_3, крім сім»ї ОСОБА_3 проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_10 (а.с. 11).

З відповідей Коростівської сільської ради Сколівського району Львівської області на запити суду щодо місця проживання (перебування) відповідачів від 22.08.2017 року за вих. №314, № 315 встановлено, що обоє відповідачів зареєстровані у АДРЕСА_2, однак проживають у житловому будинку по АДРЕСА_1, котрий належить на праві власності позивачу (а. с. 27, 28).

Звертаючись з позовними вимогами ОСОБА_3 покликалась на припинення у відповідачів права користування житловим приміщенням у спірному будинку, так як припинилось право власності на цей будинок в особи, членами сім'ї якої вони являлись і з дозволу якої вселились, а тому проживаючи у належному їй на праві власності житловому будинку і не являючись членами її сім'ї, чинять їй перешкоди, зокрема порушують її право власності щодо вказаного житлового будинку, тобто право вільно ним користуватись і розпоряджатись, так як добровільно відмовляються звільнити займане колись із згоди попереднього власника житлове приміщення, хоча мають своє житло.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач ОСОБА_4 зазначав, що разом з мамою зареєстровані та проживають у спірному будинку на законних підставах, в тому числі після припинення сімейних відносин. Крім цього, позивач не надала доказів того, що відповідачі порушують вимоги ст. 116 ЖК УРСР, також звертає увагу на відсутність іншого житла.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях.

Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 109 ЖК УРСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК Української РСР підстави для позбавлення права на житло.

З досліджених матеріалів справи та доводів сторін слідує, що відповідачі, будучи членами сім'ї попереднього власника житлового будинку по АДРЕСА_1 у АДРЕСА_2 ОСОБА_5, фактично вселились в такий за його згодою, оскільки відповідач ОСОБА_2 була його невісткою, а відповідач ОСОБА_4 - внуком.

З 1997 року власник вказаного житлового будинку змінився. Позивач ОСОБА_3 є одноосібним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого у АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору дарування від 29.09.1997 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 90750068 від 29.06.2017 року.

Сім'я позивачки ОСОБА_3 складається з чотирьох осіб, а саме: позивача, її чоловіка ОСОБА_6, доньки ОСОБА_7 та їх сина - ОСОБА_8

Сім'я ОСОБА_4, котра складалась із нині покійного ОСОБА_9, його дружини ОСОБА_2 (відповідача у справі) та їх сина ОСОБА_4 (відповідача у справі), є іншою сім'єю і жоден з її членів, в силу положень ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР не відносився і не може відноситись до членів сім'ї позивача, як теперішнього власника будинку по АДРЕСА_1.

Згідно копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_1, у вказаному житловому будинку прописані лише позивач та члени її сім'ї, тобто чоловік, донька та син (а. с. 13-16).

Паспортами громадянина України відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 також стверджується факт їх прописки у АДРЕСА_2, однак без конкретизації вулиці та номера будинку (а. с. 33, 36).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Отже, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України.

Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК УРСР, ст.311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

Судом встановлено, що позивач, як власник житлового будинку по АДРЕСА_1, позбавлена можливості вселити у нього свою невістку ОСОБА_11 та свою онуку ОСОБА_12 після одруження її сина ОСОБА_8, при цьому спірний житловий будинок є єдиним її житлом, який необхідний їй та членам її сім»ї для проживання.

При цьому, відповідачі у встановленому порядку попереджалися позивачем ОСОБА_3 про необхідність звільнити будинок для цієї мети, що підтверджується копіями відповідних звернень від 27.06.2017 року з підтвердженням про їх вручення (а. с. 21-23).

Враховуючи зазначене колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про можливість задоволення позовних вимог у спосіб обраний позивачем, а саме усунення позивачу перешкоди у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком, розташованим у АДРЕСА_1, шляхом виселення відповідачів без надання їм іншого житла.

Поряд з цим, колегія суддів враховує те, що відповідачі проживають у житловому будинку по АДРЕСА_1 без реєстрації, а залишаються бути прописаними (зареєстрованими) у АДРЕСА_2 в іншому будинку, де, відповідно, зберігають за собою право на житло.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного Львівської області від 26 червня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 листопада 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк