РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2018 року

м. Рівне

Справа № 565/483/18

Провадження № 22-ц/4815/160/18

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Малков В.В.

Рішення ухвалене в м. Вараш

Дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Боймиструк С.В., судді: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.,

секретар судового засідання Брикса Ю.Ю.,

з участю адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 02 липня 2018 року в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про розірвання договорів та стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" (далі-ТзОВ "ЕкономКомфорт") звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач-1), ОСОБА_4 (далі-відповідач-2) про розірвання договорів та стягнення заборгованості. З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 30.03.2018 №146 позивач просить : розірвати договір №01844/13 від 19.11.2013, договір позики №02/06/14 від 13.06.2014 з відповідними додатками до них та договір поруки від 13.06.2014; стягнути солідарно з відповідача-1 та відповідача-2 на користь позивача 28986,96 грн. за договором позики; штрафні санкції за невиконання відповідачем-1 зобов'язань за договором позики - 6000 грн.; штрафні санкції за невиконання відповідачем-1 зобов'язань за договором №01844/13 - 6345,38 грн., а разом : 41332,34 грн.

02.07.2018 представником позивача ТзОВ "ЕкономКомфорт" подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, зазначив, що за договором №01844/13 від 19.11.2013 збіг термін позовної давності для заявлення частини вимог, а саме не стягувати розмір штрафу за вказаним договором в сумі 6345.38 грн. В решті позов просив залишити без змін та стягнути з відповідачів солідарно, загальну суму заборгованості та штрафів в розмірі 34986,96 грн.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 02.07.2018 у задоволенні позову ТзОВ "ЕкономКомфорт" до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про розірвання договорів та стягнення заборгованості відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правової підстави для стягнення з відповідачів грошових коштів, отриманих за недійсними договорами.

Не погодившись із вказаним рішенням суду ТзОВ "ЕкономКомфорт" подали апеляційну скаргу, в якій вважає рішення ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає про те, що судом першої інстанції в порушення вимог ст.ст.257,267 ЦК України в основу рішення покладено договірні відносини між сторонами за давно нечинним договором. Крім того, вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що договори позики та поруки не є додатками до договору №01844/13, а є самостійними окремими договорами зі своїми предметами та умовами.

Вказує на те, що чинне законодавство не передбачає необхідності отримання ліцензії для оформлення договорів з надання безвідсоткових позик. Вказане питання врегульовано Розпорядженням Нацкомфінпослуг №5555 від 31.03.2006, видане відповідно до ч.4 ст. 5 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" де чітко вказано, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. У вказаному Розпорядженні зазначено, що юридичні особи-суб'єкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають фінансові послуги з надання коштів у позику (крім на умовах фінансового кредиту), тобто без отримання прибутку за такі послуги, відповідно до вимог цивільного законодавства.

Вважає, що укладений з відповідачем-1 договір позики не передбачає нарахування відсотків за користування коштами та будь-яких оплат на користь позивача за перерахування коштів.

На підставі викладеного, просив рішення Кузнецовського міського суду від 02.07.2018 скасувати та ухвалити нове яким задовольнити уточнені позовні вимоги про розірвання договорів позики та поруки і стягнення солідарно з відповідачів заборгованості та судового збору.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем, у визначений судом строк, не подавався.

ТзОВ "ЕкономКомфорт" завчасно були повідомлені про час і місце розгляду справи, однак до суду представники не з'явились та причин неявки не повідомили, тому колегія суддів вважає за можливе продовжити розгляд за їх відсутності.

Представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_2 перебуваючи в засіданні в режимі відеоконференції просила оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 19.11.2013 між ТОВ «ЕкономКомфорт» та ОСОБА_3 укладено договір №01844/13 з відповідними додатками до нього, за умовами якого (п.п.1.1,1.3) ТзОВ «ЕкономКомфорт» взяло на себе зобов'язання за згодою ОСОБА_3 за плату вчиняти від імені та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в Додатку №1 до договору, в тому числі: сформувати групу учасників, забезпечити їх адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організувати та проводити розподіл свідоцтв; здійснювати оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього. Відповідач-1 доручив ТзОВ «ЕкономКомфорт» використовувати суми чистих платежів для формування фонду групи та його розподілу, а також здійснювати оплату товару на користь учасників групи чи надавати відповідні суми у позику.

На виконання вимог п.п. 2.1.4 та 2.1.5 договору №01844/13 13.06.2014 року були укладені договір позики № 02/06/14 та договір поруки.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що, доводи апеляційної скарги про те, що договори позики та поруки не є додатками до договору №01844/13, а є самостійними окремими договорами зі своїми предметами та умовами не заслуговують на увагу, оскільки такий висновок випливає з умов укладених договорів та підтверджується самим позивачем доводами позовної заяви, де позивач зазначає, що відповідачем-1 були здійснені платежі відповідно до умов договору №01844/13 саме з метою отримання в подальшому позики.

Також, згідно з п.п. 1.1,2.2 договору позики відповідач-1 отримав на споживчі цілі грошові кошти у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, безоплатності у сумі 60 000 гривень, шляхом перерахування у безготівковій формі на рахунок ОСОБА_3

Однак, як вказує сам позивач в своїй позовній заяві відповідачу-1 фактично було перераховано кошти в сумі 31726,89 грн., за мінусом сплачених основних платежів в сумі 22333,11 грн. та товарного платежу в розмірі 5940 грн., передбачених умовами договору №01844/13, що також підтверджує наслідковий зв'язок між вказаними договорами.

Згідно договору поруки ОСОБА_4 поручається перед ТОВ «ЕкономКомфорт» за виконання обов'язку ОСОБА_3 щодо погашення грошових зобов'язань за договорами: №02/06/14 від 13.06.2014 року та №01844/13 від 19.11.2013 року.

За умовами даних договорів ОСОБА_3 сплатив відповідачу 28273,11 грн., з яких 67 основних платежів на загальну суму 22333,11 грн. та товарний платіж у розмірі 5940 грн.. Сторонами вказане не оспорюється.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що чинне законодавство не передбачає необхідності отримання ліцензії для оформлення договорів з надання безвідсоткових позик, оскілки вказане питання врегульовано Розпорядженням Нацкомфінпослуг №5555 від 31.03.2006, видане відповідно до ч.4 ст. 5 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". У вказаному Розпорядженні зазначено, що юридичні особи-суб'єкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають фінансові послуги з надання коштів у позику (крім на умовах фінансового кредиту), тобто без отримання прибутку за такі послуги, відповідно до вимог цивільного законодавства.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 9 Закону України від 1 червня 2000 року № 1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та ст. 34 Закону України № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Згідно п.5 ч.1 ст. 1 Закону України № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» під поняттям фінансова послуга; розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон №3462-VІ) (набрав чинності 8 січня 2012 року) внесено зміни до ч.1 ст. 4 Закону № 2664-ІІІ та доповнено її пунктом 11-1, відповідно до якого фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з п. 3, 4 розділу II та "Прикінцеві положення" Закону № 2664-ІІІ фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 8 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) як уповноважений державний орган 9 жовтня 2012 року розпорядженням №1676 затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (далі - Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність цих груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг.

Згідно з пунктами 1.2, 1.5 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов.

У справі, яка переглядається, спірні договори укладено в 2013 та 2014 роках, тобто коли закон передбачив отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що послуги, які є предметом указаних вище договорів та надаються відповідно до умов програми ТзОВ «ЕкономКомфорт», здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у борг, з проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури; за одним із цих договорів передбачено залучення коштів фізичної особи.

За таких обставин, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що спірні договори та умови програми ТОВ «ЕкономКомфорт» свідчать про те, що послуга, яка надавалася позивачу, за своїм змістом є фінансовою послугою у вигляді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (пункт 11-1 ч. 1 ст. 4 Закону України № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг»), а ТОВ «ЕкономКомфорт» надає їх без отримання відповідної ліцензії, що є підставою, відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України для визнання цих договорів недійсними.

Крім того, встановивши, що ТОВ «ЕкономКомфорт» є адміністратором програми, з позивачем укладений договір по вчиненню дій, спрямованих на отримання позики за цією програмою, які по своїй суті є послугами, то укладення з цією ж юридичною особою договору про надання послуг щодо забезпечення їх оформлення, інших послуг з питань діяльності та участі замовника у програмі свідчить про нечесну підприємницьку практику останнього, яка забороняється, та про недійсність договорів, здійснених з використанням такої практики (частини 1, 2, 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного суду від 18 жовтня 2018 року справа 296/763/17, провадження № 61-31578св18.

Крім того рішення суду першої інстанції відповідає висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 10 лютого 2016 року у справі №6-2389цс15 та постанові від 06 квітня 2016 року у справі №-2531цс15, прийнятих за результатами розгляду заяв ТОВ «ЕкономКомфорт» про перегляд судових рішень, ухвалених у справах в аналогічних правовідносинах.

Колегія суддів вважає правильним покликання суду першої інстанції на ч.1 ст. 216 ЦК України, яка передбачає, що недійний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю та на п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", де вказано, що наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить переконання, що судом першої інстанції зроблені правильні висновки про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачів грошових коштів, отриманих за недійними договорами.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Оскільки оскаржене рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" залишити без задоволення.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 02 липня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2018 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.В. Хилевич

С.О. Гордійчук