Провадження № 2/225/1347/2018
Єдиний унікальний номер № 225/6074/18
Дзержинський міський суд Донецької області
РІШЕННЯ

Іменем України

18 грудня 2018 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Челюбєєва Є.В.,

за участі

секретаря Бондарчук Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей військово - цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1. Крім нього, за вказаною адресою зареєстрована його донька, ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3. Проте, з весни 2015 року вони не проживає в його квартирі. У зв'язку з цим йому самому приходиться нести всі затрати по утриманню квартири, сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих в його помешканні, тощо. Вважає, що доньку та її малолітнього онука необхідно визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Визнання ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, необхідно заявнику для зняття останніх з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_1.

Позивач в судове засідання не з'явився, надавши письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, заявлені вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні.

Відповідач, яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої дитини в судове засідання не з'явилася, надавши письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, заявлені вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей військово - цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області в судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, заявлені вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує.

Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно копії паспорту громадянина України (а.с. 7-10), оглянутої в судовому засіданні відповідач по справі ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3, є уродженкою м.Дзержинська Донецької області, яка зареєстрована в АДРЕСА_1.

Як встановлено судом позивач по справі ОСОБА_1 є батьком відповідача ОСОБА_2, а відповідно малолітній ОСОБА_3 є його онуком.

Згідно договору купівлі - продажу квартири (а.с. 13) позивачу по справі ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира № АДРЕСА_1

Згідно довідки про склад сім'ї № б/н від 20.09.2018 (а.с. 15) відповідачі по справі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, тобто за адресою позивача по справі.

З огляду на це, суд зазначає наступне.

В п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року роз'яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жили приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16 за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Отже, вирішуючи дану справу, за встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосувати положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу, а саме дружина (чоловік), їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналіз зазначених положень законів дозволяє зробити висновок, що член сім'ї власника квартири втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом з'ясовано той факт, що донька позивача по справі ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 з весни 2015 року не проживають в квартирі батька ОСОБА_1, тому позивач по справі вимушений нести всі витрати по утриманню квартири, сплаті комунальних послуг, тощо.

Факт того, що відповідач ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 не проживають за місцем своєї реєстрації понад встановлені чинним законодавством строки також підтверджено актами вуличного комітету від 27 травня і 25 вересня 2018 (а.с.16-17).

Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 з весни 2015 року, тобто понад три роки, без поважних причин відсутня за місцем своєї реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу ОСОБА_2 та її малолітньому сину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 надано дозвіл на тимчасове проживання в м.Салехарду Ямало - Німецького автономного округу Російської Федерації.

Що стосується малолітньої дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Виходячи з цієї норми закону, дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків.

Таким чином, право малолітнього ОСОБА_3 на користування спірною квартирою є похідним від права його батьків. У зв'язку з тим, що мати втратила право на користування спірною квартирою, тому її дитина втратила право на користування спірною квартирою.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми доказами є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця м.Дзержинська Донецької області, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця м.Дзержинська Донецької області такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п. 15.5 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України).

Суддя Є.В. Челюбєєв