Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 185/7964/14-ц

провадження № 61-13037св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

відповідач - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь З. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 14 лютого 2008 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 190 366,00 доларів США зі сплатою 12,89 % річних за весь час користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 10 лютого 2023 року.

14 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_5, а також між банком та ОСОБА_6 укладено договори поруки, згідно з якими поручителі взяли на себе зобов'язання відповідати перед банком за невиконання боржником своїх зобов'язань по вказаному кредитному договору у тому ж обсязі, що і боржник.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 08 квітня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 230 968,86 доларів США та 369 053,58 грн.

З огляду на викладене, банк просив суд стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 230 968,86 доларів США, що станом на 08 квітня 2014 року еквівалентно 2 691 018,18 грн, а також 369 053,58 грн, з якої: заборгованість за кредитом - 147 635,28 доларів США, заборгованість з відсотків - 83 333,58 доларів США, пеня - 147 258,15 грн та штраф - 221 795,43 грн, а всього 3 060 071,76 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що ухилення позивача від надання експерту оригіналу кредитного договору, без якого неможливо провести експертизу, позбавляє суд можливості встановити факт його укладення, а також встановити факт виникнення у відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зобов'язань за договорами поруки.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Надра» та стягнуто в солідарному порядку із ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 770434/ФЛ від 14 лютого 2008 року в сумі 230 968,86 доларів США, що еквівалентно 691 018,18 грн, яка складається із суми заборгованості за кредитом в розмірі 147 635,28 доларів США, заборгованості по відсоткам 83 333,58 доларів США, а також пені за несвоєчасність виконання зобов'язань в сумі 147 258,15 грн, а всього 2 838 2 276,33 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що факт отримання кредитних коштів підтверджується меморіальним ордером, заявою на видачу готівки за кредитним договором із зазначенням № 770434/ФЛ, що відповідає номеру, вказаному у кредитному договорі та договорах поруки.

Крім того, використання кредитних коштів відповідачем підтверджується, зокрема тим, що на підставі умов кредитного договору 14 лютого 2008 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки та передачею цієї земельної ділянки ОСОБА_4 в іпотеку банку на підставі договору іпотеки від 14 лютого 2008 року № 770434/ФЛ-1.

Також судом встановлено, що відповідач частково вносив кошти на погашення заборгованості за кредитом.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2015 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що при повторному розгляді справи в апеляційному порядку судом не було прийнято до уваги висновки викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року.

Апеляційним судом не встановлено усіх фактичних обставин справи, зокрема, ким саме було внесено грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її із суду першої інстанції.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції та відхиляє аргументи касаційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до статті 57 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення судових рішень) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта.

Згідно із статтею 60 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення судових рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Суд установив, що між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 770434/ФЛ від 14 лютого 2008 року, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 190 366 доларів США зі сплатою 12,89 % річних за весь час користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 10 лютого 2023 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між банком та ОСОБА_5, а також між банком та ОСОБА_6 з кожним окремо були укладені договори поруки, згідно яких поручителі взяли на себе зобов'язання відповідати перед банком за невиконання боржником своїх зобов'язань у тому ж обсязі, що і боржник.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, станом на 08 квітня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 230 968,86 доларів США та 369 053,58 грн, з якої: заборгованість за кредитом - 147 635,28 доларів США, заборгованість з відсотків - 83 333,58 доларів США, пеня - 147 258,15 грн та штраф - 221 795,43 грн.

Апеляційний суд дійшов правильно висновку, що факт отримання та використання кредитних коштів відповідачем підтверджується, окрім іншого, договором купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки відповідно до пункту 1.2 кредитного договору цільове використання кредиту-проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 14 лютого 2008 року, що укладений між позичальником та ОСОБА_7, згідно якого позичальник придбав у власність нерухоме майно (земельну ділянку), загальною площею 1300,0 кв. м, що розташована в АДРЕСА_1.

Вказана земельна ділянка в цей же день була передана ОСОБА_4 в іпотеку банку на підставі договору іпотеки № 770434/ФЛ-1.

Аргументи касаційної скарги, що судом апеляційної інстанції під час розгляду справи не враховано висновки та мотиви, наведені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року, спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами справи та доказами, що містяться в матеріалах справи.

Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат