Справа № 308/557/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

07 грудня 2018 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого - судді Придачук О.А.

за участю секретаря судового засідання - Бомбушкар В.П.

представника позивача - ОСОБА_1

представника органу опіки і піклування - Шатрова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Ужгородської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Ужгородської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власницею житлового будинку в АДРЕСА_1. В даному будинку вона проживає разом з своїм чоловіком ОСОБА_7. В належному їй на праві приватно власності будинку також зареєстровані її доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також онук ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 Однак, вони тривалий час (більше двох років) не проживають за зареєстрованою адресою проживання. Фактичним місцем проживання ОСОБА_4 є АДРЕСА_2, ОСОБА_5 - АДРЕСА_3. За місцем проживання доньки ОСОБА_5 фактично проживає і онук позивачки - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 А тому на підставі вищенаведеного просить суд ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві. Просив суд позов задовольнити. В частині позовних вимог про стягнення судових витрат з відповідачів - відмовився.

Представник третьої особи в судовому засіданні вирішення позову залишив на розсуд суду, просив суд максимально врахувати інтереси дитини.

Відповідачі по справі в судове засідання не з"явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, зокрема, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суду не повідомили, а тому суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Як встановлено по справі, житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу 08.12.2004 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна від 12.12.2017 року.

Згідно довідки виданої ЖРЕР № 2 «Підзамок» від 26.09.2017 року № 2036, в житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3, 1968 р.н., а також ОСОБА_4, 1999 р.н., ОСОБА_8, 1989 р.н., та ОСОБА_6, 2014 р.н., які не проживають по вищевказаній адресі.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положенням частини першої статті 321 та статті 391 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до ч. 2. ст. 405 ЦК України член сім'ї власника втрачає право на користування цим приміщенням у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судом досліджено акти перевірки дотримання паспортного режиму від 22.05.2017 року, 26.09.2017 року, 08.11.2017 року, 11.01.2018 року, складені комісією ТОВ «Підзамок», в присутності сусідів позивачки, згідно яких підтверджено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, які зареєстровані в АДРЕСА_1 фактично за вказаною адресою не проживають з 2016 року.

Вирішуючи питання щодо визнання малолітнього ОСОБА_6, 2014 р.н., таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 суд виходить з наступного.

Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного із них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає.

В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків.

Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній ОСОБА_6, 2014 р.н., у спірній квартирі не мешкає.

Залишення неповнолітнього зареєстрованим в спірній квартирі суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України.

А тому, суд враховуючи, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить позивачу на праві приватної власності, в такому зареєстровані, але не проживають з 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що обмежує законні права позивача щодо користування та розпорядження належним їй будинком, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Керуючись ст. ст. 29, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 162 СК України, ст. ст. 10, 12,13, 18, 81, 258, 259, 263-265, 280-282, 284, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_10, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_11, такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя: О.А. Придачук