Справа № 20115238/17
Провадження № 2/201/693/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді Федоріщева С.С,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідача ОСОБА_2, у якому просив здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши у його власність квартиру АДРЕСА_1, а також капітальний гараж за адресою: місто Дніпро, вул. Гусенка, буд. 13, та виділивши у власність відповідача квартиру АДРЕСА_2 (а.с.3)

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що він перебував у шлюбі з відповідачем з 03 березня 1979 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2015 року шлюб з відповідачем було розірвано. У період шлюбу за спільні кошти ним та відповідачем було придбано майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1; капітальний гараж за адресою: місто Дніпро, вул. Гусенка, буд. 13, квартиру АДРЕСА_2, яке він просить поділити між ними (а.с.2-3).

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 жовтня 2017 року указана позовна заява передана для розгляду судді Ходаківському М.П., який ухвалою від 31 жовтня 2017 року відкрив провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (а.с.1, 13).

Розпорядженням в.о. керівника апарату Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2018 року зазначену цивільну справу призначено до повторного автоматичного розподілу судових справ у звязку із закінченням повноважень судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ходаківського М.П. (а.с.63).

Справа за указаним позовом згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 липня 2018 року передана для розгляду судді Федоріщеву С.С., який ухвалою від 27 липня 2018 року прийняв її до свого провадження (а.с.64, 65).

03 грудня 2018 року від представника відповідача до суду надійшли заперечення проти позову, у яких остання просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що жодної квартири під час шлюбу відповідача з позивачем не придбавалося. З моменту укладення шлюбу сторони проживали у ІНФОРМАЦІЯ_1, яка належала батькам відповідача та у подальшому була успадкована відповідачем після смерті її матері ОСОБА_3, яка померла 16 січня 1994 року. За життя ОСОБА_3 склала заповіт на імя сина сторін Андрія, яким заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_3. У квітні 1996 року позивачу та відповідачу стало відомо, що поверхом нижче у їхньому будинку продаються дві квартири № 14 і № 15, за які просили не більше 1500 доларів США, однак грошових коштів вони не мали, але мали намір придбати їх для свого сина. У квітні 1997 року відповідач звернулася до своєї сестри та отримала у борг 2000 доларів США, які мала повернути 20 грудня 1997 року. 19 квітня 1996 року та 26 квітня 1996 року відповідач за запозичені кошти придбала спірні квартири. У червні 1996 року син сторін отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_3, яка у подальшому 22 квітня 1997 року була продана за 3607 грн. Саме ці кошти відповідача й повернула своїй сестрі. Таким чином, спірні квартири буди придбані для сина сторін за кошти, які належали йому та не є спільною сумісною власністю подружжя (а.с.83-85).

12 грудня 2018 року до суду від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якому представник позивача звертає увагу на те, що за твердженням відповідача спірні квартири були придбані за 1200 доларів США, тоді як розписка видана на 2000 доларів США; розписка була складена без свідків та позивачу нічого не було про це відомо; не зрозуміло, чому квартири, які були придбані для сина, до цього не переоформлені на його імя. Також представник позивача зазначив, що від вимоги про поділ гаражу позивач відмовляється та просить виділити йому у власність квартиру № 14, а відповідачу квартиру АДРЕСА_2 (а.с.114-115).

Представник позивача надав до суду заяву, у якій просила розглядати справу без його участі (а.с.122).

Від представника відповідача також надійшла заява про розгляд справи без його участі (а.с.121).

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 03 березня 1979 року, який було зареєстровано Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, за актовим записом № 324 (а.с.6).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2015 року шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.4-5).

19 квітня 1996 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого остання купила квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.51). Договір посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі за № 1-569.

Право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 в КП «ДМБТІ» за реєстраційним номером 50 (а.с.49).

26 квітня 1996 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого остання купила квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.52). Договір посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі за № 1-631.

Право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 в КП «ДМБТІ» за реєстраційним номером 50 (а.с.47).

Між сторонами виник спір про поділ майна, яке позивач вважає спільною сумісною власністю, набутою під час шлюбу та за спільні кошти. Відповідач в свою чергу, не визнаючи позовні вимоги позивача, посилалася на те, що спірні квартири придбані для сина, за кошти отримані у борг, який в свою чергу був повернутий після продажу квартири, що належала їхньому синові.

До спірних правовідносин повинно бути застосовано Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР.

Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

У відповідності до ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Отже, указаною правовою нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Відповідно до розяснень, наданих у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12 червня 1998 року № 16 (зі змінами і доповненнями), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

При цьому, належить виходити із того, що відповідно до ст. 22, 25, 27-1 КпШС України, спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними за час шлюбу нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності.

Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до або було одержано ним під час шлюбу в дар, в порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст.25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності ( ст.28 КпШС).

Таке ж розяснення містить й постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, яке діє на час вирішення спору (п. 23).

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 22 КпШС України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Таким чином, якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім'ї і не є особистою власністю подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Тобто захисту підлягає саме порушене право.

Статтею 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода надання ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом саме на позивача покладається обов'язок довести ті обставини, які є підставою для звернення, в тому числі порушення права з боку відповідача.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідач на підтвердження обставин придбання спірних квартир за запозичені кошти, отриманих нею за розпискою, надає копію такої розписки від 10 квітня 1996 року (а.с.110) та стверджує, що повернула цей борг за рахунок коштів отриманих від продажу квартири, що належала їхньому з позивачем синові.

Разом з тим суд не вважає такі докази переконливими та достатніми для підтвердження таких обставин, оскільки відповідачем не доведено факт використання одержаних нею за договором позики грошових коштів в інтересах сімї, зокрема на придбання спірних квартир.

Оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про те, що квартири № 14 і № 15, що розташовані за адресою: м. Дніпро, вул. Гусенка, буд. 4/6, є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, оскільки придбані ними в період шлюбу за спільні кошти, а тому суд вважає за необхідне в порядку поділу майна подружжя визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_6 та залишивши у власності ОСОБА_2 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7.

Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_6 та залишивши у власності ОСОБА_2 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 гривень (сімсот чотири грн. 80 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев