Єдиний унікальний номер 227/986/18 Номер провадження 22-ц/4804/90/18
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Біляєвої О.М., Папоян В.В.,

за участю секретаря Розпутько Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 227/986/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Добропільської міської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом позбавлення осіб права користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 серпня 2018 року (суддя Любчик В.М., повний текст рішення складено 17 серпня 2018 року),

в с т а н о в и в :

30 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, третя особа орган опіки та піклування виконкому Добропільської міської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом позбавлення осіб права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що йому належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1. Підставою набуття права власності є договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 23 липня 2015 року між продавцями ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області Шиманським І.Ю. та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 15. У спірній квартирі зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 та її неповнолітній син ОСОБА_3, які в квартирі протягом трьох років не проживають, відмовляються добровільно знятись з реєстраційного обліку. Реєстрація відповідача та її дитини заважає йому повноцінно користуватись квартирою, адже він в майбутньому зобов'язаний узгоджувати з відповідачем угоду щодо розпорядження власністю. Просив позбавити ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, права користування вказаною квартирою.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 серпня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Добропільської міської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом позбавлення осіб права користування житловим приміщенням відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду України №6-158цс14 від 05 листопада 2014 року, відповідно до яких право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. Однак, в порушення даної вимоги закону, суд першої інстанції не врахував висновки, викладені у вищезгаданій постанові Верховного Суду України, щодо можливості існування у членів сім'ї власника житлового приміщення права ним користуватися лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є. Та незважаючи на ту обставину, що право власності у осіб, членами сім'ї яких є відповідачі, припинено ще в 2015 році, залишив за останніми право користуватися спірними житлом. Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші дії, мотивувати та враховувати, що на припущеннях. Судом взагалі не надано оцінку з приводу втрати права користування квартирою у зв'язку з припиненням права власності на спірне житло. Суд обмежився лише зазначенням того, що відповідачі не мають іншого місця проживання і виселення з спірної квартири призведе до порушення їх прав, при цьому в судовому засіданні встановлено, з пояснень самої відповідачки, яка зазначила, що вона разом з сином вже довгий час мешкає в Російській Федерації, а її син там навчається.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, згідно якої просить справу розглянути за його відсутності.

Відповідачка ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчать рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення та телефонограма, зареєстрована в журналі телефонограм за №87 від 26 жовтня 2018 року.

Представник третьої особи орган опіки та піклування виконавчого комітету Добропільської міської ради в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав лист, згідно якого просить справу розглянути за відсутності представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що квартира № 3, яка складає 17/50 частин житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами за АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 червня 1996 року Бюро по приватизації житла при Добропільському управлінні житлово-комунального господарства в/о «Добропіллявугілля».

В зазначеній квартирі були зареєстровані та проживали ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також як член сім'ї ОСОБА_8.

ОСОБА_8 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 15 жовтня 2010 року (а.с.65).

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та її неповнолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.49), були зареєстровані з 15 липня 2009 року як члени сім'ї ОСОБА_8 (а.с.10, 47).

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.66).

Згідно договору купівлі-продажу від 23 липня 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_1 купив квартиру № 3, яка складає 17/50 частин житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами за АДРЕСА_1. Договір посвідчено приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області Шиманським І.Ю. та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №15 (а.с.6-7).

З акту Добропільської міської ради від 28 лютого 2018 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають на протязі трьох років (а.с.8).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 та її неповнолітня дитина ОСОБА_3, проживали та зареєстровані у спірній квартирі з 15 липня 2009 року, тобто ще до укладення договору купівлі продажу, та за життя сина попередніх власників квартири ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, крім того відповідачі не мають іншого місця постійного проживання. Також позивачка з 2007 року проживала у спірному будинку однією сім'єю з ОСОБА_1, вели спільне господарство, позивачем вказані обставини не спростовані під час судового розгляду. Таким чином, доводи позивача про те, що відповідачі не є членами сім'ї позивача і підлягають виселенню з належної йому на праві власності квартири спростовуються матеріалами справи, та встановленими обставинами. Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення відповідачів права користування жилим приміщенням, позивач не зазначив в чому полягає порушення відповідачами його прав. Також, враховуючи вимоги законодавства щодо найкращого забезпечення інтересів дітей та недопустимість порушення їх житлових прав, суд беззаперечно погоджується із висновком Органу опіки та піклування при виконкомі Добропільської міської ради в частині того, що позбавлення неповнолітньої дитини ОСОБА_3 права користування жилим приміщенням в спірній квартирі призведе до безумовної втрати прав дитини на житло, до звуження обсягу його існуючих майнових прав та порушення охоронюваних законом інтересів.

Однак, апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

З вищевикладених норм права вбачається, що положення ст.ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6- 709цс16 від 16 листопада 2016 року, яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред'явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Таким чином, право членів сім'ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, тому з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Відповідачка та її малолітній син були членами сім'ї попередніх власників квартири, які продали спірну квартиру 23 липня 2015 року позивачеві. За життя власниками квартири був встановлений порядок користування належною їм квартирою, за яким ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, його дружина ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 мали право проживати у квартирі, були у ній зареєстровані.

Проте, після продажу квартири власниками позивачеві, останній став одноосібним власником квартири, а відповідачка та її малолітній син у розумінні вимог ч. 2 ст. 64 ЖК України та ст. 3 СК України вже не є членами сім'ї позивача, спільного господарства із заявником не веде і порядок користування квартирою між сторонами не узгоджено.

Отже, з припиненням права власності ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на жиле приміщення член їх сім'ї ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 також утратили право користування цим житлом.

Зазначені обставини та вимоги закону суд першої інстанції не врахував, не розмежував правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, а також між новим власником та членами сім'ї попереднього власника житла, у зв'язку з чим не з'ясував чи є відповідачка членом сім'ї власника житла.

Також суд першої інстанції залишив поза увагою, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожна особа має право на вільний вибір місця проживання.

Зі змісту положень статті 160 СК України та 402 ЦК України вбачається, що діти мають право проживати із батьками у належному їм житлі.

З обставин справи вбачається, що відповідачка та її малолітній син на протязі трьох років в спірній квартирі не проживають, ні відповідачка, ні її малолітній син не є членами сім'ї позивача, а отже висновки суду першої інстанції щодо недопустимості порушення житлових прав малолітнього ОСОБА_3 в спірній квартирі, що призведе до втрати прав дитини на житло, до звуження обсягу його існуючих майнових прав та порушення охоронюваних законом інтересів, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, який має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідачка та її малолітній син як особи, що утратили право користування спірним жилим приміщенням, але продовжували бути зареєстрованими в тому місці проживання і, тим самим, чинили перешкоди новому власнику нерухомого майна стосовно користування житлом, тому порушене право позивача підлягає захисту у спосіб усунення вказаних перешкод шляхом визнання відповідачки та її малолітнього сина такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням.

Апеляційний суд вважає зазначені обставини достатніми для висновку про наявність перешкод у користуванні позивачем своєю власністю, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому вказане судове рішення необхідно скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позов, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Оскільки позов підлягає задоволенню, тому на підставі ст. 141 ч. 1; ч. 13 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір у сумі 704,80 грн. в суді першої інстанції та 1056 грн. за апеляційний перегляд рішення суду необхідно компенсувати йому за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 серпня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Добропільської міської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом позбавлення осіб права користування житловим приміщенням задовольнити.

Усунути перешкоди для ОСОБА_1 щодо його прав власника у користуванні квартирою АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, шляхом визнання їх такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору за подання до суду позовної заяви у сумі 704,80 грн. в суді першої інстанції та за подання апеляційної скарги в сумі 1056 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді І.В. Кішкіна

О.М.Біляєва

В.В.Папоян

Повний текст постанови складено 14 листопада 2018 року

Суддя-доповідач І.В.Кішкіна