Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 161/8737/14-ц

провадження № 61-4458св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра»,

представники позивача: Верчук Віктор Іванович, Галюк Василь Васильович,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6,

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у складі судді Олексюка А. В. від 16 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області у складі суддів: Шевчук Л. Я., Здрилюк О. І., Киці С. І. від 16 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2014 року ПАТ КБ «Надра» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 31 серпня 2007 року банк та ОСОБА_4 уклали кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 110 тис. доларів США зі сплатою 11,74 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном погашення 30 серпня 2021 року. Цього ж дня банк та ОСОБА_5 уклали договір поруки, за умовами якого вона поручилася перед банком за належне виконання позичальником кредитного договору.

Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, просив стягнути солідарно з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором в розмірі 201 тис. 645 доларів США 31 цент.

У серпні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Надра» про визнання договору поруки недійсним.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_5 мотивована тим, що вона не підписувала договір поруки та не брала на себе зобов'язання поручителя на забезпечення виконання кредитного зобов'язання ОСОБА_4 При цьому звернула увагу на те, що спірний договір поруки датовано 18 липня 2007 року, хоча вказаний кредитний договір, на забезпечення якого він укладався, було укладено 31 серпня 2007 року.

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Надра» про визнання кредитного договору недійсним.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що він грошових коштів згідно з умовами кредитного договору не отримував, заяву на видачу готівки не підписував. Оскільки кредитний договір уважається укладеним із моменту передання грошових коштів, то підписання такого договору без передання грошових коштів не породжує обов'язку позичальника їх повернути.

Ухвалами Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 серпня та 31 жовтня 2014 року вказані позов і зустрічні позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2015 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ПАТ КБ «Надра» про визнання недійсним договору кредиту задоволено. Визнано недійсним кредитний договір, укладений 31 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ПАТ КБ «Надра» про визнання недійсним договору поруки задоволено. Визнано недійсним договір поруки, укладений 18 липня 2007 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «Надра» та задовольняючи зустрічні позови ОСОБА_5 та ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 після підписання договору кредиту не отримував грошові кошти за цим договором, а ОСОБА_5 не підписувала договір поруки, тому відсутні підстави для солідарного стягнення кредитної заборгованості із відповідачів.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 16 грудня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Надра» відхилено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2015 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 грошові кошти за кредитним договором не отримував, строк дії якого визначений до 30 серпня 2007 року, а ОСОБА_5 не підписувала договір поруки. Із зустрічними позовами вони звернулися до суду після того, як банк пред'явив до них позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто в межах позовної давності.

У січні 2016 року ПАТ КБ «Надра»в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати судові рішення судів та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не звернув увагу на надані позивачем заяви на переказ готівки. Крім того, відповідачі звернулися до суду з позовами після спливу позовної давності, а зустрічний позов ОСОБА_4 прийнято до розгляду після початку розгляду справи по суті. До того ж наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не було вчинено.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

1 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судами встановлено, що 31 серпня 2007 року ВАТ КБ «Надра» і ОСОБА_4 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого банк надає позичальникові в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 110 тис. доларів США зі сплатою 11,74 % річних строком до 30 серпня 2021 року.

Зазначений договір був підписаний позичальником ОСОБА_4, що ним не заперечується та підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. указаного кредитного договору надання кредиту проводиться шляхом видачі готівки позичальнику через касу банку за наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума в якій зазначена в іноземній валюті - доларах США, моментом (днем) надання кредиту вважається день утворення заборгованості на позичковому рахунку позичальника, відкритому у Хмельницькій філії ВАТ КБ «Надра».

Позивач до позовної заяви про солідарне стягнення з відповідачів кредитної заборгованості додав копію заяви про видачу готівки.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 16 липня 2015 року підпис від імені ОСОБА_4 в електрофотокопії заяви на видачу готівки від 4 вересня 2007 року виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_4

Крім того, апеляційний суд не взяв до уваги додані до апеляційної скарги копії трьох заяв про переказ грошових коштів від імені ОСОБА_4 від 7 лютого, 26 березня та 28 липня 2008 року, оскільки зазначені заяви не були предметом дослідження суду першої інстанції, а також на кожній із цих заяв в графі підпис платника значаться різні підписи.

Наданий позивачем договір поруки датований 18 липня 2007 року, хоча кредитний договір між банком і ОСОБА_4 підписано 31 серпня 2007 року.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 12 березня 2015 року підпис, розміщений у графі «поручитель» на лицевій стороні договору поруки від 18 липня 2007 року, виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_5

ПАТ КБ «Надра» звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування позовної давності до позовних вимог, заявлених ОСОБА_5 (а. с. 62-63).

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (частина перша статті 530 ЦК України ).

Стаття 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до частини другої статті1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати відсотків, належних йому відповідно до статті1048 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

У статтях 553, 554 ЦК України передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником, а у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя.

У статтях 256 та 257 ЦК Українипередбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України в редакції, що була чинною на час укладення оспорюваного правочину, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Такий же висновок застосування норм права викладено в постанові Верховного суду України від 22 лютого 2017 року в справі № 6-17цс17.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи судове рішення в справі, помилково не взяв до уваги додані до апеляційної скарги копії трьох заяв про переказ грошових коштів від імені ОСОБА_4 від 7 лютого, 26 березня та 28 липня 2008 року, посилаючись на те, що вони не були предметом дослідження суду першої інстанції, адже банк долучив їх до заперечення на позов від 12 серпня 2014 року.

Крім того, суд апеляційної інстанції, відхиляючи вказані докази на підтвердження погашення заборгованості за оспорюваним кредитним договором ОСОБА_4, без призначення відповідної експертизи визначив, що на кожній із цих заяв в графі підпис платника значаться різні підписи, та залишив поза увагою інші докази, надані банком на підтвердження погашення вказаної заборгованості ОСОБА_4

При цьому ОСОБА_4 не заперечується, що саме ним підписано кредитний договір від 31 серпня 2007 року. Отже, висновок суду про те, що до 2014 року (пред'явлення позову) він не знав про цей кредит, є передчасними.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції, ухвалюючи судове рішення в справі, неправильно застосував норми матеріального права, порушивши норми процесуального права. Тому судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 16 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю.В. Черняк