Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 279/3043/16-ц

провадження № 61-7415св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., ХоптиС. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_5, на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області, у складі судді Волкової Н. Я., від 29 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області, у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Трояновоської Г. С., Павицької Т. М., від 25 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) про визнання кредитного договору недійсним.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», 18 грудня 2007 року було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 у розмірі 32 000, 00 доларів США на придбання житлового будинку та надвірних споруд. ОСОБА_4 посилався на те, що банком, під час укладання договору, не було надано йому відповідної інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору, не надано детальний розпис загальної вартості кредиту, що завдало йому шкоди та порушило його права як споживача, оскільки не було виконано переддоговірної роботи з позичальником, не повідомлено що він несе усі валютні ризики, у договорі відсутні істотні умови договору, відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту, договір не містить порядку зміни і припинення дії договору, договір укладений з використанням нечесної підприємницької практики шляхом введення споживача в оману.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 18 грудня 2007 року № 0.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 червня 2017 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час підписання оспореного договору позичальнику була доведена у письмовій формі вся необхідна інформація, що останній підтвердив своїм власноручним підписом у договорі та погодився із зазначеними у ньому умовами кредитування. На момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. За наведених обставин місцевий суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспореного правочину недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 25 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

У листопаді 2017 року представником ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 25 жовтня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, не врахували, що під час укладення кредитного договору банком не було надано заявнику детальний розпис умов кредитування, що є порушенням його прав, як споживача. Крім того, умови кредитного договору є несправедливими.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_5, залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

09 лютого 2018 року матеріали провадження за касаційною скаргою передано до Верховного Суду, а справу розподілено судді-доповідачу.

19 лютого 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 18 грудня 2007 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту № 0 про отримання кредитних коштів (кредиту) в іноземній валюті у сумі 32 000, 00 доларів США, за умови повернення позичальником кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом шляхом внесення ануїтетних платежів у порядку та на умовах, зазначених у договорі (пункт 1.1 договору). Позичальник набув право отримати кредитні кошти, подавши до кредитодавця письмову заяву із зазначенням бажаної суми кредиту у межах обумовленої. Сторонами було обумовлено, що кредит мав повертатись у терміни та розмірах, що встановлені договором (шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів у розмірі 360, 00 доларів США, що включав суму кредиту та процентів, кінцевим строком повернення кредиту визначено 18 грудня 2028 року (пункт 1.2.2 договору), встановлена процентна ставка за користування кредитними коштами, порядок її перегляду, строк сплати процентів (пункт 1.3.1 договору). Цільовим призначенням кредиту було визначено споживчі потреби (пункт 1.4 договору), сторони погодили черговість погашення зобов'язання (пункт 1.6), домовились про забезпечення виконання зобов'язання заставою нерухомого майна, придбаного за кредитні кошти, та порукою ОСОБА_6 (пункт 2.1). Права та обов'язки сторін визначено розділами 5-6 договору, їх відповідальність розділом 8, у тому числі і відповідача (пункт 8.5). Відповідно до пункту 10.13 договору сторони підписали кожну сторінку аркушу договору та домовились вважати, що, підписання договору свідчить про те, що позичальнику всі умови договору зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, що перед укладенням договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, а банк надав позичальнику інформацію про умови кредитування, відсоткову ставку, валютні ризики та форми забезпечення кредиту, оплату його обслуговування.

Таким чином, у цій справі суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договору споживчого кредиту, правильно застосувавши положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, суд першої інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Апеляційний суд відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_4 позовних вимог.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_5,залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта