Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 446/2567/15-ц

провадження № 61-5187св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Стрільчука В. А.,
суддів:Кузнєцова В. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк»,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року у складі судді Приколота Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором кредиту у розмірі 70 663,01 доларів США, що еквівалентно 1 689 805,90 грн.

Не погоджуючись із указаним позовом, у вересні 2016 року ОСОБА_7 і ОСОБА_8 подали до ПАТ «ВіЕс Банк» зустрічний позов про визнання договорів поруки від 15 лютого 2008 року № РО 92656 та від 15 лютого 2008 року № РО 92656 припиненими.

У жовтні 2016 року ОСОБА_6 також подав зустрічний позов до ПАТ «ВіЕс Банк», в якому просив визнати пункт 1.2 (валюта кредиту) кредитного договору від 15 лютого 2008 року № КF 47127 недійсним, зобов'язавши ПАТ «ВіЕс Банк» перевести валюту кредитування в гривню за курсом Національного банку України на час підписання договору.

Рішенням Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 06 жовтня 2017 року позов ПАТ «ВіЕс Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором від 15 лютого 2008 року № КF 47127 у сумі 70 663,01 доларів США, що еквівалентно 1 689 805,90 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором від 15 лютого 2008 року № КF 47127 у сумі 70 663,01 доларів США, що еквівалентно 1 689 805,90 грн. Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» судовий збір у розмірі 25 956,09 грн. У задоволені зустрічних позовів ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду першої інстанції, у жовтні 2017 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу, в якій просили звільнити їх від сплати судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 листопада 2017 року у задоволенні клопотання ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звільнення від сплати судового збору відмовлено. Апеляційну скаргу залишено без руху та надано заявникам можливість протягом п'яти днів із моменту отримання копії ухвали, усунути недоліки апеляційної скарги та сплатити судовий збір.

08 грудня 2017 року до Апеляційного суду Львівської області, на виконання вимог ухвали суду від 16 листопада 2017 року, заявники подали нове клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 06 жовтня 2017 року визнано неподаною та повернуто заявникам.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що клопотання заявників про звільнення їх від сплати судового збору вже було предметом розгляду апеляційного суду і у його задоволенні відмовлено; заявники у встановлений строк не усунули недоліки апеляційної скарги, зазначені в ухвалі, судовий збір не сплатили, тому апеляційна скарга підлягає поверненню.

04 січня 2018 року ОСОБА_6 і ОСОБА_7 подали до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просять скасувати вказане судове рішення суду апеляційної інстанції та передати справу до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору вперше та залишаючи їх апеляційну скаргу без руху, апеляційний суд послався на відсутність доказів їх скрутного майнового стану. У зв'язку з наведеним, заявники подали нове клопотання про звільнення від сплати судового збору до якого додали належні та допустимі докази розміру їх доходів. Однак апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні їхнього клопотання та повернув апеляційну скаргу. Відсутність можливості реалізувати право на апеляційне оскарження судового рішення у зв'язку з неможливістю сплати судового збору є перешкодою у доступі до правосуддя.

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2018 року відкрито касаційне провадження в зазначеній справі, а ухвалою від 17 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_6 і ОСОБА_7

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 26 жовтня 2017 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу на рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 06 жовтня 2017 року.

Апеляційна скарга містила клопотання заявників про звільнення від сплати судового збору, яке обґрунтоване тим, що ОСОБА_6 отримує дохід у розмірі близько 450,00 грн у місяць, ОСОБА_7 отримує соціальну допомогу по догляду за дитиною в розмірі 860,00 грн, на їх утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, тому сплата судового збору за подання апеляційної скарги у цій справі для них є надмірним тягарем.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 листопада 2017 року у задоволенні клопотання ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звільнення від сплати судового збору відмовлено, у зв'язку з відсутністю доказів скрутного майнового стану заявників. Апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 залишено без руху та надано заявникам можливість протягом п'яти днів з моменту отримання копії ухвали, усунути недоліки апеляційної скарги та оплатити судовий збір у розмірі 28 551,60 грн.

На виконання вимог ухвали, 05 грудня 2017 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 повторно звернулися до апеляційного суду з клопотанням про звільнення від сплати судового збору до якого додали: копію свідоцтва про шлюб від 03 жовтня 2014 року серія НОМЕР_1; копію свідоцтва про народження ОСОБА_9 від 11 березня 2015 року серія НОМЕР_2; копію свідоцтва про народження ОСОБА_10 від 16 травня 2009 року серія НОМЕР_3; оригінал довідки Кам'янка-Бузького відділення Червоноградської об'єднаної державної податкової інспекції від 02 листопада 2017 року № 526 про доходи ОСОБА_6 за період з 01 січня по 30 червня 2017 року (2 400,00 грн); оригінал довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «ЛЕГО» про доходи ОСОБА_6 за період з 01 травня по 31 жовтня 2017 року (2 400,00 грн); оригінал довідки Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 04 грудня 2017 року № 63 про відсутність доходів ОСОБА_7 за період з 01 червня по 30 листопада 2017 року; копію довідки Управління соціального захисту населення Кам'янка-Бузької державної адміністрації про доходи ОСОБА_7 за період з 01 червня по 31 листопада 2017 року (5 160,00 грн).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 06 жовтня 2017 року визнано неподаною та повернуто заявникам.

Постановляючи указану ухвалу, апеляційний суд дійшов висновку про те, що заявники у встановлений строк не усунули недоліки апеляційної скарги, зазначені в ухвалі, судовий збір не сплатили. При цьому апеляційний суд зауважив, що клопотання заявників про звільнення від сплати судового збору вже було предметом розгляду суду, та ухвалою від 16 листопада 2017 року відмовлено в його задоволенні. Інших належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати про важкий матеріальний стан заявників, суду не надано.

Однак із такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Однією з основних засад судочинства, визначених пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Судові процедури повинні бути справедливими, особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов'язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред'явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Національне законодавство передбачило процедуру, яка дозволяє реалізувати особам право на доступ до правосуддя, навіть за умови відсутності у них фінансової можливості сплатити судовий збір.

Так згідно зі статтею 8 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент прийняття оскарженого рішення), враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Аналогічні положення містила і стаття 82 ЦПК України 2004 року.

Верховний Суд враховує, що положення статей ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. Водночас підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути аргументовані.

За подання апеляційної скарги заявники мали сплатити судовий збір у розмірі 28 551,60 грн. При поданні апеляційної скарги заявники лише зазначили розмір отримуваних доходів (450,00 грн та соціальна допомога по догляду за дитиною в розмірі 860,00 грн на місяць), які є значно меншим ніж розмір судового збору, проте не надали відповідних доказів, що підтверджував розмір отримуваних доходів, що і стало підставою для відмови у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Проте, на виконання вимог ухвали про залишення без руху апеляційної скарги, заявниками вдруге подано клопотання про звільнення від сплати судового збору з надання відповідних підтверджувальних документів. Таке клопотання підлягало розгляду судом апеляційної інстанції з ухваленням відповідного процесуального рішення. При його вирішення суду належало надати оцінку документам, наданим заявниками у підтвердження свого майнового стану. Проте, в порушення положень статті 82 ЦПК України 2004 року, клопотання заявників не було вирішено. Без вирішення указаного клопотання, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги у зв'язку із несплатою заявниками судового збору.

З огляду на вищевикладене Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_6, ОСОБА_7 підлягає задоволенню, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду від 14 грудня 2017 року - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно розглянути клопотання заявників про звільнення від судового збору та, в залежності від результатів його розгляду, вирішити питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Керуючись статтями 400, 411, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак Г. І. Усик