Справа № 160/580/17 Головуючий у 1 інстанції: Корнелюк В.С.
Провадження № 22-ц/773/372/18 Категорія: 27 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Данилюк В.А., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Галицької І.П.,

представника позивача Кузіна Є.В.,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 24 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

05.10.2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із первісним позовом. Покликався на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 16.09.2013 року відповідач ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

ОСОБА_3 зобов'язання перед банком не виконав, внаслідок чого станом на 31.08.2017 виникла заборгованість в сумі 27134,73 грн. З даної суми 487,63 грн. - заборгованість за кредитом, 20998,78 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3880 грн. - пені та комісії, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн., штраф (процентна складова) - 1268,32 грн.

Просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати в розмірі 1600 грн.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним та відзив за первісним позовом, які мотивував тим, що 2013-2014 років, він був студентом та навчався у місті Володимир-Волинську, з огляду на це 16 вересня 2013 року звернувся у відділення ПАТ КБ «Приватбанк» у Володимир-Волинському про видачу йому стипендіальної картки для можливості отримувати стипендію.

Після звернення відповідача до нього з позовом про стягнення заборгованості, йому стало відомо, що між ним та банком було укладено договір б/н від 16.09.2013 року про отримання кредиту в розмірі 500 гри. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Однак, як вбачається з анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, на момент підписання даного договору він був неповнолітнім і не мав відповідно до положень Цивільного кодексу України необхідного обсягу цивільної дієздатності. З огляду на це, вважає, що відповідачем порушено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, що стверджується копією паспорту.

Оскільки на момент підписання оспорюваного договору він був неповнолітній, обов'язковою була згода його батьків на укладення ним кредитного договору, однак такої згоди батьки його не надавали і в подальшому схвалення не надавали, такий договір має бути визнаний недійсним.

Про оспорюваний правочин він дізнався лише при зверненні відповідача з позовом про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, а тому вважає, що строки позовної давності ним не пропущено.

Стверджує, що при видачі банком стипендіальної картки, відповідач ввів його в оману та не надав взагалі ніякої інформації укладення ним кредитного договору (видачі платіжної картки).

Просить визнати недійсним договір б/н від 16.09.2013 року, укладений між ним та ПАТ КБ "Приватбанк".

Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 24 січня 2018 року у задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору б/н від 16.09.2013 року недійсним задоволено частково.

Визнано договір б/н від 16.09.2013 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 недійсним частково, в частині надання ОСОБА_3 кредитної картки «Універсальна» НОМЕР_1.

У задоволенні решти позовних вимог за зустрічним позовом відмовлено.

Застосовано наслідки часткової недійсності договору б/н від 16.09.2013 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_3 залишок наданих коштів у сумі 487,63 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове рішення, яким первісний позов ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити повністю, в задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 16 вересня 2013 року ОСОБА_3 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. До досягнення повноліття відповідач уклав із Банком лише договір банківського рахунку та отримав картку з кредитним лімітом в 0,00 грн., що не суперечить нормам чинного законодавства, а 26 грудня 2013 року, тобто після досягнення відповідачем повноліття, йому було встановлено кредитний ліміт в розмірі 500 гривень на картку і він почав користуватися кредитними коштами. Ураховуючи зазначене, вважав, що суд дійшов помилкового висновку про недійсність укладеного договору.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3, просить апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши представника позивача, представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та частково задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що укладення позивачем кредитного договору з неповнолітнім ОСОБА_3, який не мав повної цивільної дієздатності, не відповідає вимогам частини другої статті 203 ЦК України.

Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

За змістом пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Пунктом другим частини першої статті 30 ЦК України визначено, що цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до частини першої статті 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Згідно з частинами першою та другою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 серпня 2013 року відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов і правил банківських послуг в Приватбанк між банком та ОСОБА_3 було укладено договір на отримання дебетної картки з метою використання її, як картки для отримання стипендії. Також відповідно до Умов і правил, відповідачу було надано кредитну картку «Універсальна» з встановленим нульовим лімітом. 26 грудня 2013 року дану кредитну картку було поповнено 500 гривень кредитними коштами.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 31.08.2017 у ОСОБА_3 виникла заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором в розмірі 27134,73 грн., 487,63 грн. - заборгованість за кредитом, 20998,78 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3880 грн. - пені та комісії, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн., штраф (процентна складова) - 1268,32 грн. (а.с.4).

Судом також встановлено, що на момент підписання анкети-заяви 16 вересня 2013 року відповідачу ОСОБА_3 було 17 років ( а.с.54), тобто він був неповнолітнім.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина друга статті 203 ЦК України).

За положеннями частин першої і третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором, оскільки договір було укладено з відповідачем, який не мав повної цивільної дієздатності, що є підставою для задоволення зустрічного позову та визнання недійсним кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний ліміт було встановлено на платіжну карту відповідача після досягнення ним повноліття не мають правового значення, оскільки кредитний договір, складовими якого є заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, був укладений 16.09.2013 році, коли ОСОБА_3 не мав повної цивільної дієздатності.

Для укладання кредитного договору, фізична особа повинна мати повну цивільну дієздатність, усвідомлювати наслідки вчинення такого правочину, а у разі її відсутності на час укладання договору, такий договір за вимогами статті 215 ЦК України може бути визнано недійсним.

Безпідставними також є посилання банку на положення пункту 4 частини першої статті 32 ЦК України, яким передбачено укладання неповнолітньою особою договору банківського вкладу та розпорядження коштами, які знаходяться на вкладному рахунку, оскільки нормами цієї статті визначено неповну цивільну дієздатність осіб від 14 до 18 років, обсяг якої дає право цим особам розпоряджатися своїм заробітком, відкривати вкладні рахунки, накопичувати кошти, тобто вчиняти дії, які позитивно впливатимуть на розвиток фізичної особи та її самостійності, а не право на укладання кредитних договорів. При цьому, за наявності достатніх підстав суд за заявою батьків (усиновлювачів), піклувальника, органу опіки та піклування може обмежити право неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією чи іншими доходами або позбавити її цього права.

Не заслуговує на увагу посилання банку про те, що батьки схвалили укладання кредитного договору, оскільки отримавши позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором, ними не було заявлено претензій до банку.

Доводи апеляційної інстанції про те що, укладений між сторонами кредитний договір, зважаючи на суму кредиту, слід вважати дрібним побутовим договором є безпідставними. Аналізуючи правову природу кредитного договору, колегія суддів приходить до висновку, що такий правочин не може вважатись дрібнопобутовим та бути укладеним особою, яка не досягнула повноліття, оскільки такий договір потребує розуміння боржником усіх наслідків його укладення зокрема: щодо вчасності внесення обов'язкових платежів, повернення тіла кредиту, наявності штрафних санкцій за неналежне виконання взятих за договором обов'язків та інше.

Позивач не надав належних та беззаперечних доказів, які б спростували пояснення ОСОБА_3 про необізнаність, щодо укладення ним кредитного договору.

Так як в суді першої, так і апеляційної інстанції ОСОБА_3 та його представник в письмових так і усних поясненнях вказували, що відповідач вважав, що користується власними коштами, які знаходяться на виданих йому картках. Такі пояснення підтверджуються виписками по рахунках з яких вбачається, що кошти ОСОБА_3 знімались, виключно в роки його навчання, оскільки саме тоді йому нараховувалась стипендія, яка на його думку перебувала на картках.

Доводи представника ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що ОСОБА_3 достовірно було відомо про укладений кредитний договір, оскільки ним здійснювались погашення використаних кредитних коштів, є безпідставними, оскільки таке погашення здійснювалось самим банком шляхом зняття коштів з рахунку ОСОБА_3, що само по собі не свідчить про волю боржника на використання його коштів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно перевіривши доводи сторін, надавши належну правову оцінку дослідженим доказам та фактичним обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що незалежно від часу надання банком кредитних коштів за оспорюваним договором, підставою відповідальності за ним є передусім умови письмового правочину, дійсність якого можлива лише від дати укладання договору, а не внаслідок додержання певних умов, жодних із яких сторонами додатково не передбачено, що спростовує доводи апеляційної скарги банку про зміну кредитного ліміту та початок використання кредитної картки відповідачем з 26 грудня 2013 року, тобто після досягнення повноліття ОСОБА_3.

Крім того правильні висновки суду, що відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, що пов'язані з його недійсністю. Це означає, що його вчинення не є підставою набуття тих прав та обов'язків, на що спрямований правочин. Наслідки недійсності правочину залежать від того, чи було його виконано. Якщо сторони не приступили до виконання правочину, то він і не підлягає виконанню, тобто жодна із сторін не праві вимагати його виконання. Якщо ж правочин вже виконано повністю або частково то насідки є: повернення кожною із сторін недійсного правочину другій стороні у натурі всього того, що вона одержала на його виконання. Загальноприйнятим терміном цього наслідку є реституція, тобто поновлення сторін у первісному стані, в якому вони перебували до вчинення правочину. Повернення сторін у первісний стан є загальним насідком недійсності правочину і тому має настати завжди, тобто у всякому випадку недійсності правочинів-як нікчемних так і визнаних недійсним судом.

Як вбачається з розрахунку та виписки по картці ОСОБА_3 було надано 500 гривень кредитного ліміту, залишок боргу становить 487,63 гривень, таким чином з ОСОБА_3 на користь банку підлягає стягненню використана сума кредитних коштів в розмірі 487, 63 гривень.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Локачинського районного суду Волинської області від 24 січня 2018 року в даній справі - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: