РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/8068/18

Провадження № 2/643/4388/18

12.11.2018 Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Скотаря А.Ю.,

за участю секретарів Ширіної Я.В., Колтур Я.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Харківського обласного комунального підприємства «Дирекція розвитку інфраструктури територій» до ОСОБА_3 про визнання недійсною частини правочину та застосування наслідків її недійсності, -

ВСТАНОВИВ:

Харківське обласне комунальне підприємство «Дирекція розвитку інфраструктури територій» (далі Підприємство) звернулось до суду з позовом в обґрунтування якого зазначило, що 26.12.2016 між Підприємством та ОСОБА_3 укладено договір позики № 131216, за яким Підприємство надало відповідачу грошові кошти в розмірі 30000,00 грн. на умовах повернення і строковості. Згідно з умовами договору, позичальник повертає позику щомісячно шляхом часткового вирахування позики із заробітної плати у розмірі 833,33 грн.

На виконання договору позики Підприємство надало відповідачу грошові кошти у вказаному розмірі, але остання зобовязання за договором виконала частково та повернула позивачу кошти в сумі 4999,98 грн., заборгованість складає 25000,02 грн. Згідно наказу № 68-к від 25.07.2017 ОСОБА_3 звільнена з підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за ініціативою позивача. Відповідно до п. 8.3 договору при розірванні трудового договору з ініціативи власника непогашений залишок позики не повертається позичальником. Позивач просить визнати вказаний пункт договору недійсним, оскільки за своєю правовою природою правочин є договором позики і умови п. 8.3 договору суперечать нормам ст.ст. 1046, 1049, 1050 ЦК України та стягнути з відповідача заборгованість за вказаним договором у розмірі 25000,02 грн.

Представник позивача в суді позов підтримав у повному обсязі, послався на викладені в ньому обставини та просив задовольнити.

Відповідач позов не визнала, зазначивши, що п. 8.3. договору відповідає умовам колективного договору, укладеному між адміністрацією підприємства та профспілковим комітетом, вона умови договору виконала, здійснювала погашення заборгованості щомісячно рівними частками по час її звільнення, просила у задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини: 28.12.2016 між Підприємством на ОСОБА_3 укладений договір позики № 131216, за яким остання отримала 30000,00 грн. Сплата процентів за договором не передбачена (п. 2.1, 2.2), строк позики розпочинається з момент перерахування грошових коштів позичальнику та становить 36 місяців (п. 4.1), позичальник повертає позику щомісячно шляхом часткового вирахування позики із заробітної плати позичальника у розмірі 833,33 грн. (п. 5.1)., позика вважається повернутою позикодавцеві в момент зарахування останньої грошової суми, що позичалась (п. 5.2).

Згідно особливих умов договору, викладених у розділі 8, у разі звільнення позичальника за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) до моменту погашення позики у повному обсязі, сума вноситься в касу підприємства щоквартально (п. 8.2), при розірванні трудового договору з ініціативи власника (стаття 40 п. 1 КЗпП України) непогашений залишок позики не повертається позичальником (п. 8.3).

Судом встановлено та визнано сторонами, що відповідач отримала в позику 30000,00 грн. згідно платіжних доручень від 20.01.2017 та 23.01.2017. З лютого по липень 2017 року із заробітної плати відповідача утримувалось 833,33 грн. щомісячно в рахунок погашення заборгованості на загальну суму 4999,98 грн., непогашеною залишилась заборгованість у розмірі 25000,02 грн. (а.с. 16, 20-22).

Наказом № 68-к від 25.07.2017 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_3 звільнено з посади начальника юридичного відділу 25.07.2017 по скороченню чисельності штатів з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с. 47-49).

Згідно п. 7.8 затвердженого Колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом Харківського обласного комунального підприємства «Дирекція розвитку інфраструктури територій» на 2013-2016 р.р., (сторінка 14 договору), виходячи з фінансових можливостей Підприємства працівникам за узгодженням з генеральним директором та на підставі укладеного договору надається споживчий кредит, безпроцентна позика: на оплату за навчання в вищих навчальних закладах; на лікування, обстеження стану здоровя; на придбання лікарських препаратів при наявності медичного висновку; на покращення житловим умов, ремонт та придбання житла. Позика надається працівникам підприємства, які пропрацювали на підприємстві не менш ніж 2 роки і не досягли пенсійного віку. Позика надається в розмірі не більш ніж 12 середньомісячних заробітних плат, розрахованих за останні два місяця при умові погашення її рівними частками протягом до 36 місяців (а.с. 102-170).

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі статті 605 ЦК України вбачається, що зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. Тобто у правочині, на підставі якого може бути припинено зобов'язання, мають бути ознаки, встановлені в статті 509 ЦК України, тобто визначена певна дія (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) відносно якої сторонами виражається воля на її припинення.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Таким чином, відповідач отримала позику від Підприємства у розмірі 30000,00 грн. під час знаходження з позивачем у трудових відносинах з метою, у розмірі та на строк, які відповідають колективному договору, здійснювала погашення заборгованості рівними частинами шляхом відрахування із заробітної плати щомісячного платежу до моменту звільнення. Оспорюваний п. 8.3 договору кредиту передбачає припинення зобовязання з повернення позики внаслідок звільнення працівника з ініціативи власника та фактично слугує засобом захисту прав працівника у разі звільнення без його згоди, тому вважати, що вказаний пункт договору суперечить правовій природі договору позики та нормам ст.ст. 1046, 1049, 1050 ЦК України неможна. До того ж, як договором, так і нормами ЦК України (ст.ст. 509, 598, 605), передбачено припинення зобовязання внаслідок настання певної події.

Статтею ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5-6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню, оскільки правочин або його частина може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом. Судом не встановлені обставини, з якими закон пов'язує визнання частини правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків цього. Відмова в задоволенні позовних вимог про визнання частини правочину недійсною зумовлює відмову у застосуванні реституції у вигляді стягнення заборгованості з відповідача.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81-84, 141, 223, 229, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 217, 509, 598, 605, 526, 530, 638, 1046, 1049, 1050 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Харківського обласного комунального підприємства «Дирекція розвитку інфраструктури територій» (, місцезнаходження: м. Харків, м-н Свободи, 5, Держпром, 3 підїзд, 5 поверх) до ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1) про визнання недійсною частини правочину та застосування наслідків її недійсності залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його оголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 15.11.2018.

Суддя А.Ю. Скотар