Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 369/3190/16-ц

провадження № 61-26490св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Київоблгаз»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Пінкевич Н. С. від 07 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Сушко Л. П., Фінагєєва В. О., від 29 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - публічне акціонерне товариство «Київоблгаз» (далі - ПАТ «Київоблгаз»), про встановлення земельного сервітуту.

Позовна заява мотивована тим, що за договором дарування від 28 березня 2013 року позивач є власником 1/2 частини будинку, який розташований по АДРЕСА_1, у тому числі сараю та гаражу. Вказані будівлі є цілісною спорудою площею 7,64 м х 12,4 м та розташовані на земельній ділянці відповідача.

Вказувала на те, що з моменту набуття права власності на ці споруди вона позбавлена можливості користуватися ним, оскільки ОСОБА_5 чинить перешкоди у здійсненні права власності.

Крім того, у неї виникає необхідність у проведенні газопостачання від існуючого газового вводу, що знаходиться на земельній ділянці відповідача, до межі належної їй земельної ділянки для прокладення підземної частини газопроводу площею 4,0 кв. м.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просила згідно з варіантом 1-1 експертного висновку встановити постійний безоплатний земельний сервітут на право користування земельною ділянкою ОСОБА_5, яка розташована по АДРЕСА_1, для надання можливості користування та обслуговування належними їй господарськими спорудами: сараєм-гаражем літ. «В» та прибудовою літ. «Д»; встановити постійний безоплатний земельний сервітут на право прокладення та експлуатації підземного газопостачання від існуючого газового вводу, розташованого на земельній ділянці ОСОБА_5 до належної їй частини будинку.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що власником суміжної земельної ділянки під АДРЕСА_2 є ОСОБА_4, питання щодо можливості прокладення газопостачання з домоволодіння АДРЕСА_2 позивач не розглядала, тому ОСОБА_4 не надала суду доказів неможливості прокладення газопроводу іншим способом, ніж через ділянку ОСОБА_5, тобто не довела, відсутність можливості захистити своє порушене право та задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, як встановлення права земельного сервітуту. Також позивач не надала доказів встановлення саме безоплатного сервітуту. Крім того, у разі встановлення сервітуту на користування сараєм-гаражем та прокладення газопостачання через земельну ділянку відповідача, в останнього власність буде обтяжена двома сервітутами, що суперечить положенням статті 98 ЗК України щодо найменшого обтяження.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 29 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для встановлення земельного сервітуту, оскільки позивач не надала доказів відсутності іншої можливості користуватись належним їй майном, ніж встановлення земельного сервітуту. Крім того, позивач має можливість користування гаражем, оскільки доступ до гаража можливий з боку вулиці, тобто в обхід земельної ділянки відповідача. Встановлення сервітуту по земельній ділянці відповідача не є єдиним способом для прокладання та експлуатації газопроводу, оскільки згідно з висновком експертизи для вказаної мети потрібно встановити сервітут на сусідню земельну ділянку по АДРЕСА_2, однак даний варіант сервітуту експертом не розглядався, оскільки домоволодіння по АДРЕСА_2 не було об'єктом дослідження.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні її позову про встановлення земельного сервітуту, позбавили її права користування її власністю, а саме господарськими будівлями, які розташовані на земельній ділянці відповідача, оскільки без встановлення земельного сервітуту вона позбавлена можливості ними користуватись.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Заперечення (відзив) на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається, установлено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 грудня 2011 року визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за кожним право власності на 1/2 частини житлового будинку та надвірних будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Проведено поділ вказаного житлового будинку в натурі між його співвласниками.

28 березня 2013 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_4 1/2 частини будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок під літ. «А» цегляний, загальною площею 74,9 кв. м, прибудова «а1», погріб під будівлею «а1», сарай літ. «Б», сарай літ. «В», гараж над літ. «В», вбиральня літ. «Г», прибудова «в», ворота № 1, огорожа № 2, 3, 4, 6, доріжка № 5, свердловина «І».

ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,0802 га по АДРЕСА_1 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 22 вересня 2000 року.

ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,0822 га за тією ж адресою на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 16 грудня 2004 року.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 20 січня 2017 року, вхід в сарай літ. «В» знаходиться з протилежного боку від земельної ділянки ОСОБА_4 та здійснюється з двору домоволодіння ОСОБА_5; входу в гараж літ. «В» зі сторони двору ОСОБА_4 немає, а зі сторони двору ОСОБА_5 вхід необлаштований. В'їзд в гараж здійснюється з вул. Кооперативної.

Технічно можливий варіант встановлення земельного сервітуту на право користування земельною ділянкою ОСОБА_5 щодо надання ОСОБА_4 можливості користуватися сараєм-гаражем площею 7,64 х 12,41 м, при цьому площа сервітуту становитиме 102,7 кв. м, цей варіант є лише технічно можливим та не враховує норми, передбачені нормативно-правовими актами в галузі містобудування та статті 98 ЗК України, яка передбачає, що сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

З приводу встановлення сервітуту на прокладення газопостачання експертом зроблено висновок про можливість надання ймовірного варіанту сервітуту на право проведення газопостачання шляхом прокладання та експлуатації підземного газопроводу від існуючого газового вводу на земельній ділянці ОСОБА_5 площею приблизно 30 кв. м, а не 4 кв. м, як зазначено в ухвалі суду. В даному варіанті земельний сервітут, скоріш за все, пройде посередині земельної ділянки, що розділить земельну ділянку на дві частини, а також встановлення земельного сервітуту таким чином обтяжить земельну ділянку ОСОБА_5 двома сервітутами, що є обтяжливим і нераціональним.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України.

Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України).

Відповідно до положень статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Крім того, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 57 ЦПК України 2004 року).

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, дослідивши всі обставини в їх сукупності, надавши належну правову оцінку висновку судової земельно-технічної експертизи, правильно виходили із того, що ОСОБА_4 не довела безальтернативності захисту свого права власника земельної ділянки іншим способом, аніж встановлення безоплатного земельного сервітуту, та найменшої обтяжливості обраного нею способу встановлення такого сервітуту для власника суміжної земельної ділянки, проти якого заперечував відповідач, а тому дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту.

При цьому судом апеляційної інстанції правильно врахував, що позивач має можливість користування гаражем, враховуючи наявність в'їзду в гараж з АДРЕСА_1

З огляду на це, безпідставними є доводи ОСОБА_4 про неможливість користування гаражем, який розташований на земельній ділянці відповідача.

Також судами правильно враховано, що встановлення земельного сервітуту по земельній ділянці ОСОБА_5 не є ефективним задоволенням потреб у прокладанні та експлуатації газопроводу, оскільки, як встановлено у висновку експертизи, для дотримання вимог нормативно-правових актів потрібно встановити сервітут на сусідню земельну ділянку по АДРЕСА_2, яка не була об'єктом дослідження.

Доводи ОСОБА_4 про те, що суди позбавили її права володіти та користуватись належним їй нерухомим майном, є безпідставними, оскільки приймаючи в дар у 2013 році майноОСОБА_4 не могла не знати, що сарай та гараж знаходяться на земельній ділянці відповідача.

Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності не є абсолютним, може бути обмеженим, але таке обмеження має бути здійснено на підставі закону та з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Оскільки для встановлення земельного сервітуту закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, а позивач не довела, що задоволення її потреб неможливо здійснити іншим способом, ніж встановлення земельного сервітуту, а також не довела, що його встановлення у спосіб, який просила позивач, є найменш обтяжливим для відповідача, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Інші доводи касаційної скарги, на які посилається ОСОБА_4, були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта