Справа № 127/2-АО-35/2001
Провадження 4-с/127/109/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2018 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці скаргу ОСОБА_2 на дії державного виконавця Замостянського відділу ДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_3 та скасування постанови про арешт майна боржника, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 мотивував скаргу тим, що 31.08.2018 року простим поштовим відправленням він одержав постанову державного виконавця Кушнірова О.І. про арешт майна боржника, прийняту при примусовому виконанні виконавчого листа № АО-35, виданого 21.01.2010 року.

Вважає, що постанова про арешт всього майна боржника не відповідає Закону України «Про виконавче провадження». Державний виконавець не перевіряв наявність у нього конкретного майна, яке підлягає арешту, опису майна не проводив.

Крім того, перед початком примусового виконання рішення державний виконавець не перевірив отримання боржником постанови суду про відкриття виконавчого провадження та здійснення ним дій, спрямованих на добровільне виконання рішення у встановлений строк.

ОСОБА_2 просив визнати постанову про арешт майна боржника у ВП № 17234365 від 28.08.2018 року неправомірною та скасувати її як таку, що прийняґта з порушенням Закону України «Про виконавче провадження».

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 скаргу підтримала за викладених у ній обставин, просила її задоволити. Пояснила, що ОСОБА_2 був позбавлений батьківських прав по відношенню до дитини, тому не знав про свій обов`язок щодо сплати аліментів і не отримував постанови про відкриття виконавчого провадження. Він не має у власності майна, а державний виконавець, накладаючи арешт на все його майно, без врахування суми стягнення, не перевірив майновий стан ОСОБА_2 Просила скаувати постанову про арешт від 28.08.2018 року.

В судовому засіданні державний виконавець Замостянського відділу ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_3 вимоги ОСОБА_2 не визнав. Пояснив, що виконавче провадження про стягнення аліментів з ОСОБА_2 він прийняв на виконання в лютому 2018 року. Майновий стан боржника він перевіряв шляхом направлення запитів до різних органів і встановив, що боржник не працює, відомостей щодо отриманого доходу, нерухомого і зареєстрованого рухомого майна, рахунків, немає. До відділу ДВС ОСОБА_2 жодного разу не з`являвся. Оскільки ОСОБА_2 допустив заборгованість по аліментам на суму 108 102,94 грн., він наклав арешт на майно. В подальшому з участю стягувача був проведений перерахунок боргу, станом на 30.09.2018 року заборгованість становить 104 005,36 грн. Зазначив, що боржник знає про свій обовязок сплачувати аліменти, оскільки після відкриття провадження ще в 2002 році перераховував кошти на користь стягувача ОСОБА_5 Просив відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_2, оскільки неправомірних дій, порушень Закону України «Про виконавче провадження» при виконанні рішення суду, він не допускав.

В судовому засіданні стягувач ОСОБА_5 пояснила, що про обовязок сплачувати аліменти ОСОБА_2 був обізнаний, однак не виконував його.З приводу вирішення скарги покладалась на думку суду.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали скарги і матеріали виконавчого провадження № 17234365, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 450 ЦПК України (в редакції, що діє з 15.12.2017 року) скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Судом встановлено, що 28.08.2018 року у ВП № 17234365 при примусовому виконанні виконавчого листа № АО-35 від 21.01.2010 року, виданого Замостянським районним судом м. Вінниці про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліментів, державним виконавцем Замостянського відділу ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_3 був накладений арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, м. Вінниця, вул. Кузнецова, 58, і.н. НОМЕР_1, в межах суми заборгованості по аліментам, з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів - 108 102,94 грн. (а.с. 6-7).

Державним виконавцем Кушніровим О.І. було встановлено, що ОСОБА_2 не працює, офіційного доходу, рахунків, зареєстрованого нерухомого та рухомого майна не має.

За заявою ОСОБА_5 від 19.10.2018 року до матеріалів виконавчого провадження було долучено копію ухвали Замостянського районного суду м. Вінниці від 05.10.2005 року про оголошення розшуку ОСОБА_2, що була прийнята на підставі подання державного виконавця при виконанні рішення суду про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_6, довідку про заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів з жовтня 2002 року по лютий 2006 року, яка становить 4 664,12 грн., копію рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 27.06.2006 року про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, копії квитанцій поштових переказів про сплату ОСОБА_2 аліментів.

30.09.2018 року державним виконавцем Кушніровим О.І. проведений розрахунок боргу по аліментам із врахуванням наданих стягувачем доказів часткового погашення боргу ОСОБА_8 і встановлено, що сума заборгованості складає104 005,36 грн.

Боржник ОСОБА_2 вважає, що постанова про арешт майна не відповідає ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», порушує його права, тому підлягає скасуванню.

Суд вважає таке твердження безпідставним, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Обовязковість судового рішення є основною засадою (принципом) цивільного судочинства відповідно до вимог ст. 2 ЦПК України. Виконання судових рішень є завершальною і невід'ємною стадією провадження по кожній конкретній справі.

Основним завданням реалізації права на справедливий суд після ухвалення судового рішення є його виконання у добровільному чи примусовому порядку.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 13 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону. Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п'ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна. За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом. Порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Пунктом 6 частини 3 даної статті передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленному законодавством порядку.

Частинами 1, 2 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.

Частиною 3 Закону визначено, що арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Як вбачається з постанови про арешт майна боржника від 28.08.2018 року (а.с. 6-7), арешт накладено на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2, але у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів -108 102,94 грн., тобто, із дотриманням державним виконавцем принципу співмірності.

Заявник ОСОБА_2 в скарзі також посилався на те, що державний виконавець порушив порядок накладення арешту на його майно, зокрема, арешт міг бути накладений лише після його опису.

Суд вважає таке твердження заявника безпідставним, оскільки відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на кошти боржника, конкретне майно боржника накладається, якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах чи конкретне майно боржника. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

Проте, згідно матеріалів виконавчого провадження, такої заяви стягувача не було.

Отже, державний виконавець повинен був діяти відповідно до вимог ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Як вбачається зі змісту частини 2 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Тобто, ця норма закону закріплює альтернативу дій державного виконавця: або арешт, або опис та арешт. Саме державний виконавець праві вибирати алгоритм своїх дій при здійсненні виконавчого провадження. Тому твердження боржника про те, що державний виконавець міг накласти арешт на рухоме майно боржника і лише після його виявлення не грунтується на нормах Закону та є припущенням заявника.

Таким чином, судом встановлено, що державний виконавець Кушніров О.І., виносячи постанову про арешт майна боржника, діяв у спосіб та у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження» та його діями не порушено права та законні інтереси ОСОБА_2

Згідно ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За таких обставин скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

При ухваленні даного рішення суд враховує роз`яснення, що викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах».

Керуючись ст.ст. 450, 451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

у х в а л и в :

відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії державного виконавця Замостянськоговідділу ДВС м. Вінниці ГТУЮ уВінницькій області ОСОБА_3 та скасування постанови про арешт майна боржника.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Вінницької області протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали суду.

Повна ухвала суду складена 14 листопада 2018 року.

Суддя: