Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 761/4025/17

провадження № 61-34483св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представник позивачів - ОСОБА_5,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представника ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року у складі судді Савицького О. А. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання права та зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що 21 січня 2014 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_7 було укладено договір банківського вкладу «Нові гроші», за умовами якого остання розмістила на рахунку банку грошові кошти з урахуванням поповнення у загальному розмірі 55 000,00 дол. США.

23 червня 2015 року і 25 червня 2015 року між ними та ОСОБА_7 були укладені окремі договори відступлення права вимоги, за умовами яких ОСОБА_7 відступила, а вони набули право вимоги виконання зобов'язань, належне їй за вказаним договором банківського вкладу. Крім того, вони отримали право вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за договором банківського вкладу, а саме передачі частини банківського строкового вкладу (депозиту) «Нові гроші» та сплати грошових коштів у розмірі 7 000,00 дол. США. Таким чином, до них перейшло право вимоги за договором банківського вкладу, укладеного 21 січня 2014 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_7

Постановою Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб запроваджено тимчасову адміністрацію.

Вони неодноразово зверталися до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» із заявами про визнання за ними права на вклад та виплату гарантованої законом суми у розмірі 7 000,00 дол. США кожному. Однак, у виплаті коштів їм було відмовлено.

На підставі вказаного, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили суд:

- визнати за ОСОБА_1 право вимоги за договором банківського вкладу від 21 січня 2014 року № 300937/2386/370-14 на суму 7 000,00 дол. США, а також право на відшкодування коштів за вкладом на цю суму в межах гарантованої суми за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

- визнати за ОСОБА_2 право вимоги за договором банківського вкладу від 21 січня 2014 року № 300937/2386/370-14 на суму 7 000,00 дол. США, а також право на відшкодування коштів за вкладом на цю суму в межах гарантованої суми за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

- визнати за ОСОБА_3 право вимоги за договором банківського вкладу від 21 січня 2014 року № 300937/2386/370-14 на суму 7 000,00 дол. США, а також право на відшкодування коштів за вкладом на цю суму в межах гарантованої суми за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

- визнати за ОСОБА_4 право вимоги за договором банківського вкладу від 21 січня 2014 року № 300937/2386/370-14 на суму 7 000,00 дол. США, а також право на відшкодування коштів за вкладом на цю суму в межах гарантованої суми за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

- зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вчинити усі необхідні дії в межах наданих законом повноважень, на здійснення виплати відшкодування коштів в межах гарантованої суми вкладникам неплатоспроможного банку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», а саме: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вкладник - це фізична особа, яка має вклад в учасника (тимчасового учасника) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Встановивши, що між позивачами і ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» договори банківського вкладу не укладались, при цьому положеннями Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачена можливість визнання вкладниками внаслідок укладення договору відступлення права вимоги, тому позивачі у розумінні вказаного Закону не є вкладниками і не мають права на отримання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом ОСОБА_7 за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладом. Крім того, встановлено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб належним чином виконує свої зобов'язання перед ОСОБА_7, оскільки вона була включена до переліку вкладників для отримання відшкодування за вкладами фізичних осіб за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та 05 листопада 2015 року отримала гарантовану їй суму відшкодування у розмірі 200 000,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що на момент пред'явлення цього позову, у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» була розпочата процедура ліквідації. Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з пунктом 4 частини першої статті 2 вкладником є фізична особа, яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката. Оскільки жоден з позивачів договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не укладав, вони не є власниками іменних депозитних сертифікатів, то позивачі не є вкладниками банку. Таким чином, позивачі не надали суду доказів порушення їх прав як вкладників, тому підстав для задоволення позову немає.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представник ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення їх позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що з моменту укладення та нотаріального посвідчення договорів переуступки права вимоги за частинами банківського вкладу, розміщеного ОСОБА_7, вони є особами, на користь яких укладено договір банківського вкладу, банківського рахунку. На виконання вимог статей 512-519 ЦК України та умов вказаних договорів відступлення права вимоги, вони належним чином повідомили банк (боржника у зобов'язанні за договором вкладу) про юридичний факт укладення договорів відступлення прав вимоги, про набуття ними прав власності на відповідні вклади. Таким чином, вони виконали усі необхідні, передбачені законом дії, спрямовані на належне юридичне оформлення набутих ними майнових прав.

Відповідно до статей 514, 515 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постановах: від 22 січня 2013 року у справі № 6-157цс13, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-65цс13, від 20 листопада 2013 року у справі № 6-129цс13 і від 09 квітня 2014 року у справі № 6-12цс14, зобов'язання за договором банківського вкладу не є такими, що нерозривно пов'язані з особою вкладника. Таким чином, у судів не було законних підстав для відмови у задоволенні їхніх позовних вимог.

Крім того, безпідставним є висновок судів про те, що вимоги первісного кредитора в установленому законом порядку на суму 653 058,09 грн було включено до реєстру кредиторів. Так, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що первісний кредитор звертався до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» чи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою про акцептування кредиторських вимог саме за договором банківського вкладу від 21 січня 2014 року та саме в тій частині, яка була предметом уступки права вимоги на користь позивачів.

Відзив на касаційну скаргу відповідачами не подано

У листопаді 2018 року представник ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 направив до Верховного Суду клопотання про передачу справи № 761/4025/17 на розгляд Великої Палати Верховного Суду для забезпечення розвитку права і формування єдиної правозастосовчої практики, та (або) у разі, якщо колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійде висновку про необхідність відступити від правового висновку у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 910/7228/17.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 21 січня 2014 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_7 було укладено договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» № 300937/2386/370-14, за умовами якого остання внесла на вкладний рахунок грошові кошти у загальному розмірі 55 000,00 дол. США на строк до 26 січня 2015 року на умовах визначених у цьому договорі.

Після закінчення строку дії цього договору сума вкладу та нараховані проценти на банківський вклад ОСОБА_7 повернуті не були.

24 червня 2015 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_1 було укладено окремий договір відступлення права вимоги, за умовами якого ОСОБА_7 відступила, а ОСОБА_1 набула право вимоги виконання зобов'язань, належне їй за договором банківського вкладу. Також встановлено, що ОСОБА_1 одержує право замість ОСОБА_7 вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за договором банківського вкладу, а саме передачі частини банківського строкового вкладу (депозиту) «Нові гроші» та сплати грошових коштів у розмірі 7 000,00 дол. США.

24 червня 2015 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_2 було укладено окремий договір відступлення права вимоги, за умовами якого ОСОБА_7 відступила, а ОСОБА_2 набула право вимоги виконання зобов'язань, належне їй за договором банківського вкладу. Також встановлено, що ОСОБА_2 одержує право замість ОСОБА_7 вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за договором банківського вкладу, а саме передачі частини банківського строкового вкладу (депозиту) «Нові гроші» та сплати грошових коштів у розмірі 7 000,00 дол. США.

25 червня 2015 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_9 було укладено окремий договір відступлення права вимоги, за умовами якого ОСОБА_7 відступила, а ОСОБА_9 набув право вимоги виконання зобов'язань, належне їй за договором банківського вкладу. Також встановлено, що ОСОБА_9 одержує право замість ОСОБА_7 вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за договором банківського вкладу, а саме передачі частини банківського строкового вкладу (депозиту) «Нові гроші» та сплати грошових коштів у розмірі 7 000,00 дол. США.

25 червня 2015 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_4 було укладено окремий договір відступлення права вимоги, за умовами якого ОСОБА_7 відступила, а ОСОБА_4 набула право вимоги виконання зобов'язань, належне їй за договором банківського вкладу. Також встановлено, що ОСОБА_4 одержує право замість ОСОБА_7 вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за договором банківського вкладу, а саме передачі частини банківського строкового вкладу (депозиту) «Нові гроші» та сплати грошових коштів у розмірі 7 000,00 дол. США.

Постановою Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 вересня 2015 року № 171 в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію з 18 вересня 2015 року до 17 грудня 2015 року.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 17 грудня 2015 року № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 18 грудня 2015 року прийнято рішення № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та делеговано усі повноваження ліквідатора банка, визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-51 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ОСОБА_10

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 01 вересня 2016 року № 1703 «Про зміну уповноваженої особи на ліквідацію та делегування повноважень ліквідатора АТ «Банк «Фінанси та Кредит» з 04 вересня 2016 року уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_10 відсторонено, призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_11

Предметом спору у цій справі є вимога про визнання за позивачами права вимоги за договором банківського вкладу від 21 січня 2014 року на суму 7 000,00 дол. США за кожним.

Так, у статті 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора в зобов'язанні, відповідно до пункту 1 частини першої якої кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора в зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що й правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 513, стаття 514 ЦК України).

За змістом частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за загальним правилом заміна кредитора в зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Види банківських вкладів визначено статтею 1060 ЦК України, за змістом частин першої та третьої якої договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом установленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом зі спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до частини третьої статті 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

При цьому правовідносини, що виникають під час відкриття банками, їх відокремленими підрозділами, які здійснюють банківську діяльність від імені банку, та філіями іноземних банків в Україні поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах, зокрема, суб'єктам господарювання, фізичним особам, регулюються Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція), відповідно до абзацу першого пункту 1.4 якої порядок відкриття банками рахунків клієнтів, використання коштів за ними і порядок їх закриття визначаються цією Інструкцією.

Згідно з пунктом 1.5 Інструкції умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції.

За змістом пункту 1.8 Інструкції банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки, за договором рахунку умовного зберігання (ескроу) - рахунки умовного зберігання (ескроу), де вкладним (депозитним) рахунком є рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей, що передаються клієнтом в управління на встановлений строк або без зазначення такого строку під визначений процент (дохід) і підлягають поверненню клієнту відповідно до законодавства України та умов договору.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством України не передбачено заборони на відступлення права вимоги вкладником за договором банківського вкладу (депозиту), у тому числі й щодо частини коштів, розміщених на відповідних вкладних (депозитних) рахунках.

Отже, чинним законодавством не передбачено обмежень стосовно передачі фізичною особою (вкладником) своїх прав за договором банківського вкладу (депозиту) іншим особам (відступлення права вимоги), у тому числі й щодо розпорядження грошовими коштами (їх частиною), розміщеними на належному їй вкладному (депозитному) рахунку за відповідним договором.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 жовтня 2015 року у справі № 914/3217/16, провадження № 12-176гс18.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведені правові норми та встановлені судами обставини з моменту укладення договорів відступлення права вимоги від 24 червня 2015 року та від 25 червня 2015 року частина вимог ОСОБА_7 за договором банківського вкладу від 21 січня 2014 року на суму 7 000,00 дол. США перейшла до позивачів.

Таким чином, висновок судів першої та апеляційної інстанцій, що позивачі не мають права на отримання частини банківського вкладу є безпідставним.

Разом з тим, зі змісту позовних вимог вбачається, що позивачі просять суд визнати за ними право вимоги за договором банківського вкладу на суму 7 000,00 дол. США та право на відшкодування цих коштів в межах гарантованої суми за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Вказані позовні вимоги нерозривно пов'язані між собою, однак не можуть бути розглянуті у порядку цивільного судочинства.

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв'язку з вирішенням спору.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України 2005 року в редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій, до адміністративних судів могли бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пункт 1 частини першої статті 3 КАС України 2005 року визначав справою адміністративної юрисдикції публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами частини першої статті 17 КАС України 2005 року юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб'єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб'єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій.

ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб'єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Закон установлює правові, фінансові й організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до частин першої та другої статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною другою статті 6 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Перелік функцій, що їх виконує Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, наведений у частині другій статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з якою Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює, зокрема, заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами (пункт 4 вказаної частини).

Отже, Фонд гарантування вкладів фізичних осібстворений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку та здійснює у цій сфері нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб'єктом владних повноважень у розумінні КАС України.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Частиною другою статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - це працівник фонду, який від імені фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів фонду станом на день початку процедури виведення фондом банку з ринку.

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів фонду.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення ним банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті фонду (частина третя статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500 000 рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб банку з ринку.

У постановах: від 06 червня 2018 року у справі № 813/6392/15 (провадження № 11-285апп18), від 13 червня 2018 року у справі № 820/12122/15 (провадження № 11-517апп18), від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правовідносини між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер.

У цих правовідносинах Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Отже, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у сумі, що не перевищує 200 000 грн (якщо адміністративна рада Фонду гарантування вкладів фізичних осіб згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов'язаний із виконанням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування.

Тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку (частина перша статті 27 Закону).

Суди вказаних норм процесуального права не врахували та дійшли помилкового висновку про те, що цей спір, який виник з приводу права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у сумі, що не перевищує 200 000 грн, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України є підставою для їх скасування із закриттям провадження у справі.

Що стосується клопотання представника ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про передачу справи на розгляді Великої Палати Верховного Суду, то це питання повинен вирішувати суд, якому справа підсудна.

Керуючись статтями 255, 400, 409,416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання права та зобов'язання вчинити діїзакрити.

Роз'яснити, що спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк