Справа № 442/3201/17 Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б.
Провадження № 22-ц/783/6/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2018 року м.Львів

Колегія суддів Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, з участю третьої особи: ОСОБА_4, про визнання заповіту недійсним,-

встановила:

ОСОБА_5 звернувся з позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт від 7 грудня 2010 року, складений від імені ОСОБА_7 та посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №2444. В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що згідно свідоцтва про право власності від 25 грудня 2007 року квартира № АДРЕСА_1 належить йому на праві спільної сумісної власності та ОСОБА_7 Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 померла. Оскільки, він з ОСОБА_7 проживав однією сім'ю більше п'яти років до дня відкриття спадщини, що вбачається також із свідоцтва про право власності від 25 грудня 2007 року, та 23 травня 2014 року, він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 Під час складання цієї заяви нотаріус повідомила йому, що спадкову справу на спадкове майно після смерті ОСОБА_7 уже відкрито на підставі заяви особи, яка є спадкоємцем за заповітом. ОСОБА_6 в усній формі повідомила його про те, що вона на підставі заповіту є спадкоємцем частини квартири після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 року під час ознайомлення з матеріалами Дрогобицького МВ УМВСУ у Львівській області щодо перевірки його звернення відносно дій ОСОБА_6, він ознайомився зі змістом заповіту від 7 грудня 2010 року, з якого вбачається, що ОСОБА_7 заповіла частину квартири АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_8 Разом з тим, ОСОБА_7 за життя йому неодноразово повідомляла про те, що совю частку вона хотіла передати його дітям. Пізніше йому стало відомо про те, що відповідач вказаний заповіт подала до приватного нотаріуса ОСОБА_4

Вказує, що рукописний текст заповіту та підпис виконаний не ОСОБА_7, а іншою особою. Дані обставини порушують його право на спадщину, оскільки він 23 травня 2014 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 в порядку спадкування за законом, а також, звернувся до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання однією сім'ю з ОСОБА_7

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2017 року в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_5 Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що оспорюваний заповіт не відповідає вимогам ст. 207 ЦК України, так як рукописний текст та підпис виконано не ОСОБА_7 Отже, заповіт від імені ОСОБА_7, складений не останньою, а іншою особою, тому він підлягає визнанню недійсним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст. ст. 3, 4 ЦПК України у чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення редакції, ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України у чинній на даний час редакції суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 25 грудня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №16/29, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_7.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 4 березня 2014 року ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

З матеріалів справи, а саме з заповіту від 7 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_4 зареєстрованого в реєстрі за №2444, вбачається, що ОСОБА_7 належну їй частину квартири АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_6

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Згідно ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

В статті 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними в ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу.

Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 1257 ЦК України визначено підстави для визнання заповіту недійсним. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

На підставі аналізу наявних в справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що заповіт як односторонній правочин може визнаний недійсним, на підставі загальних правил, передбачених ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому недійсним заповіт може бути визнаний у випадках в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Заповіт є одностороннім правочином і може бути визнаний судом нікчемним тільки при зазначенні в рішенні спеціальної підстави, передбаченої ст. 1257 ЦК України. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Звернутися до суду з позовом про визнання недійсним заповіту може лише особа, права та інтереси якої порушено заповітом.

Такими особами можуть бути: спадкоємці з обов'язковою часткою у відповідності до вимог ст. 1241 Цивільного кодексу України, спадкоємці за законом, які у разі відсутності заповіту отримали б у спадок майно, спадкоємці за іншим заповітом (у разі складання спадкодавцем декількох заповітів), особа, на користь якої було зроблено заповідальне розпорядження.

Встановлено, що позивачем не надано жодного доказу в підтвердження того, що він має право на спадкування за законом чи іншим заповітом , що заповітом порушено його права чи інтереси.

Статтею 1247 ЦК України чітко визначені вимоги до форми заповіту, недотримання якої тягне за собою його нікчемність. Зокрема зазначено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом.

Відповідно до висновку №1476 криміналістичної експертизи з дослідження підписів та почерку по матеріалам цивільної справи №442/6524/14ц (за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, з участю третьої особи: ОСОБА_4, про визнання заповіту недійсним), складеного 9 червня 2015 року, рукописні записи в двох примірниках заповіту від 7 грудня 2010 року - з спадкової справи і примірник у нотаріуса, посвідченому ОСОБА_4, приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі №2444 та підписи від імені ОСОБА_7, розташовані в графі «Підпис» перед записом «ОСОБА_7» в примірнику заповіту від 7 грудня 2010 року з спадкової справи і над записом «ОСОБА_7» в заповіті від 7 грудня 2010 року примірника нотаріуса, виконані самою ОСОБА_7

Судом встановлено, що заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції вірно встановив, що відсутні підстави для визнання недійсним заповіту, а тому позов не підлягає до задоволення.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Залишити рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2017 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 10 травня 2018 року.

Головуючий

Судді