Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 291/422/17

провадження № 61-29047 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - приватне сільськогосподарське підприємство «Агрофірма «Світанок»;

представник позивача - Мартиновський Олександр Валерійович;

відповідачі: ОСОБА_5, Чорнорудецьке фермерське господарство «Поділля» Ружинського району Житомирської області, Ружинська районна державна адміністрація Житомирської області;

представник ОСОБА_5 та Чорнорудецького фермерського господарства «Поділля» Ружинського району Житомирської області - ОСОБА_6;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Світанок» на рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 10 липня 2017 року у складі судді Руденко З. Б. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 12 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Миніч Т. І., Трояновської Г. С.,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2017 року приватне сільськогосподарське підприємство «Агрофірма «Світанок» (далі - ПСП «Агрофірма «Світанок») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, Чорнорудецького фермерського господарства «Поділля» Ружинського району Житомирської області (далі - ЧФГ «Поділля»), Ружинської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання договору оренди землі недійсним, визнання незаконною та скасування державної реєстрації речових прав та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовна заява мотивована тим, що 23 грудня 2016 року між ПСП «Агрофірма «Світанок» та ОСОБА_5 було укладено договір оренди належної йому на праві приватної власності земельної ділянки, площею 1,7 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Чорнорудецької сільської ради Ружинського району Житомирської області, строком на 10 років. Спірна земельна ділянка була передана підприємству по акту прийому-передачі від 23 грудня 2016 року, а ПСП «Агрофірма «Світанок» сплатило ОСОБА_5 орендну плату, передбачену договором оренди землі. 16 березня 2017 року підприємству стало відомо, що 29 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ЧФГ «Поділля» було укладено договір оренди вказаної вище земельної ділянки на 10 років та 04 січня 2017 року проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майне. Позивач вважав, що цей договір спрямований на незаконне заволодіння спірною земельною ділянкою, порушує публічний порядок і є нікчемним.

Ураховуючи викладене, ПСП «Агрофірма «Світанок» просило суд визнати договір оренди землі, укладений 29 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ЧФГ «Поділля» недійсним; визнати незаконною державну реєстрацію права оренди спірної земельної ділянки, проведену 29 грудня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 18478155; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, від 04 січня 2017 року індексний номер 33343384.

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 10 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог ПСП «Агрофірма «Світанок» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПСП «Агрофірма «Світанок» не набуло права оренди зазначеної в договорі від 23 грудня 2016 року земельної ділянки, оскільки у силу вимог статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації, а такої реєстрації договору оренди землі, укладеного 23 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ПСП «Агрофірма «Світанок», проведено не було. Відтак, договір оренди цієї самої земельної ділянки від 29 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_5 та ЧФГ «Поділля», на підставі якого за останнім було зареєстровано право оренди цієї земельної ділянки, не порушує прав позивача.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 12 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПСП «Агрофірма «Світанок»відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що договір оренди землі, укладений 23 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ПСП «Агрофірма «Світанок», не набув чинності, оскільки не було проведено його державної реєстрації, що свідчить про те, що позивач не набув права орендаря за цим договором, тому відсутні підстави вважати порушеними його права.

У вересні 2017 року ПСП «Агрофірма «Світанок» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не застосовано пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Судами не було враховано, що права та інтереси є різними категоріями права, які не збігаються між собою, мають істотні відмінності, а тому відсутність зареєстрованого права оренди земельної ділянки не означає відсутність інтересу позивача, який підлягає захисту шляхом задоволення позову. Досягнення згоди з усіх істотних умов по договору оренди землі від 23 грудня 2016 року мало наслідком те, що інтерес ПСП «Агрофірма «Світанок» в орендному використанні земельної ділянки виник раніше, ніж право оренди або інтерес щодо цієї ділянки у ЧФГ «Поділля».

При цьому дії відповідачів між собою, у тому числі підписання оспорюваного договору оренди від 29 грудня 2016 року, державна реєстрація права оренди ЧФГ «Поділля» на цю земельну ділянку, не є підставою для припинення такого інтересу ПСП «Агрофірма «Світанок».

Відтак, інтерес ПСП «Агрофірма «Світанок» не припинився і підлягає правовому захисту. Позивач вважав, що договір оренди від 29 грудня 2016 року суперечить принципам свободи договору, розумності, справедливості, звичаям ділового обороту, у зв'язку з чим на підставі статей 6, 203, 215, 627 ЦК України підлягає визнанню недійсним. Судами не було застосовано статтю 15 Закону України «Про оренду землі» та не враховано, що оспорюваний договір оренди від 29 грудня 2016 року не містить таких передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі» істотних умов, як орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Також посилалося на Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес), відповідно до якого поняття охоронюваний законом інтерес, що вживається в частині першій статті 4 ЦПК України 2004 року та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України.

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Посилався на те, що представник ПСП «Агрофірма «Світанок» визнав, що спірна земельна ділянка фактично не передавалася в користування ПСП «Агрофірма «Світанок», орендна плата йому не сплачувалася.

Позивач посилався на те, що у зв'язку тим, що ОСОБА_5 було укладено договір оренди землі із ПСП «Агрофірма «Світанок», він не мав права укладати договір оренди земельної ділянки із відповідачем ЧФГ «Поділля».

Проте він не укладав та не підписував договору оренди землі із позивачем і не вступав із позивачем у будь-які інші договірні відносини, а підпис, що стоїть на наданому суду для огляду договорі оренди землі, виконаний не ним, тому він просив суд призначити судову почеркознавчу експертизу, проти чого позивач категорично заперечив.

Права ПСП «Агрофірма «Світанок» щодо спірної земельної ділянки не порушено, а підприємство просить скасувати судові рішення у зв'язку із порушенням його інтересу на спірну земельну ділянку. Уклавши договір оренди землі з ОСОБА_5, позивач не був позбавлений права та можливості зареєструвати своє право оренди спірної земельної ділянки відповідно до вимог частини п'ятої статті 6 Закону України «Про оренду землі» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», але не зробив цього і заявив про своє порушене право більше, ніж через рік після укладення договору оренди землі. Тобто наявність у позивача інтересу зареєструвати своє право оренди спірної земельної ділянки та інтерес щодо отримання у користування земельної ділянки не доведено.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 23 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ПСП «Агрофірма «Світанок» було укладено договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, призначеної для ведення особистого селянського господарства, землі сільськогосподарського призначення, розташованої на території Чорнорудецької сільської ради Ружинського району, строком на 10 років. Згідно даного договору, орендодавець передав підприємству у строкове, платне користування земельну ділянку, площею 1,7 га, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_5 (а.с 10-13).

Спірна земельна ділянка була передана позивачу по акту прийому-передачі від 23 грудня 2016 року (а.с. 14).

29 грудня 2016 року між ОСОБА_5 і ЧФГ «Поділля» було укладено договір оренди землі, відповідно до якого, ОСОБА_5 передав в оренду іншому орендарю - ЧФГ «Поділля» строком на 10 років ту саму земельну ділянку. На підставі вказаного договору оренди землі від 29 грудня 2016 року за заявою ОСОБА_5 від 29 грудня 2016 року було проведено державну реєстрацію речового права (права оренди) ЧФГ «Поділля», що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 січня 2017 року № 77721659.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

У пункті 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що до державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК України. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК України), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві.

Відповідно до пунктів «а», «д» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням, своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав (стаття 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Підпунктом 6 пункту 2 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Істотними умовами договору оренди землі є об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (частина перша статті 15 Закону України «Про оренду землі»).

Отже, встановивши, що 23 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ПСП «Агрофірма «Світанок» було укладено договір оренди земельної ділянки, суди зазначених вимог закону не врахували, не звернули увагу на доводи позивача про те, що вказаний договір оренди землі містить всі істотні умови, передбачені статтею 15 Закону України «Про оренду землі», а проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки є обов'язком власника земельної ділянки - ОСОБА_5 та дійшли передчасного висновку про те, що позивач не набув прав орендаря, оскільки своє волевиявлення на укладення договору учасник (сторона) правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору і впливає на строк його дії.

Непроведення державної реєстрації укладеного між позивачем і ОСОБА_5 договору оренди землі не свідчить про те, що його не укладено, як і про те, що позивач не має право оспорити договір, укладений через кілька днів ОСОБА_5 з іншим орендарем, а, відтак, ПСП «Агрофірма «Світанок» має право на позов.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).

В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 ЦПК України 2004 року та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції України і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що, виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. «Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м'якого покарання від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

У порушення статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року суди не врахували, що інтерес ПСП «Агрофірма «Світанок» у використанні на праві оренди спірної земельної ділянки виник раніше, ніж право та інтерес щодо цієї земельної ділянки у ЧФГ «Поділля», а, відтак, позивач має право на позов. Ураховуючи те, що договір оренди землі ПСП «Агрофірма «Світанок» та ОСОБА_5 було укладено 23 грудня 2016 року, а новий договір оренди землі укладено ОСОБА_5 29 грудня 2016 року, суди по суті доводи позивача не перевірили, спір по суті не вирішили.

При цьому, суди послалися на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постановах: від 25 грудня 2013 року № 6-78цс13, від 21 січня 2015 року № 6-215цс14, від 04 лютого 2015 року № 6-233цс14, проте не звернули уваги, що вона стосується інших фактичних обставин та підстав позову, а саме: при вирішенні питання про визнання договору оренди недійсним за позовом орендодавця суд повинен встановити, чи дійсно порушує право орендодавця відсутність у договорі оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав орендодавця.

Посилання судів на вказані правові позиції є взаємосуперечливим висновком судів, так як цими судовими рішеннями Верховним Судом України підтверджено право позивача на позов, а у цій справі, яка переглядається, суди якраз і зазначили, що позивач не має права на позов, так як його права не порушені.

Суд касаційної інстанції не може ухвалити власне рішення, оскільки в силу своїх повноважень не має права переоцінювати докази та встановлювати обставини.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Світанок» задовольнити частково.

Рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 10 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 12 вересня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк