АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3079/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Матійчук Г.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Ларіонової Олени Олександрівни в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ОСОБА_4звернувся у суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, у розмірі 1 181 100 дол. США, що станом на день звернення до суду еквівалентно 25 941 388 грн., з яких сума боргу - 93 000 дол. США, що еквівалентно 2 042 629 грн. 03 коп., та пеню, в сумі 1 088 100 дол. США, що еквівалентно 23 898 759 грн. 64 коп.

Зазначав, що 17 грудня 2014 року між нимта ОСОБА_3 було укладено договір позики № 12-14/1, згідно умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 110 000 дол. США строком до 30 грудня 2015 року, які позичальник повинен був повертати рівними частинами, починаючи з 20 лютого 2015 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 умови договору були порушені, а станом на день звернення до суду повернуто лише 17 000 дол. США, позивач просив стягнути на свою користь залишок суми боргу та пеню у відповідності до п. 7 договору.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року позов задоволено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування скарги зазначено, що судом першої інстанції було неналежним чином повідомлено відповідача про час і місце судового засідання, ухвалу про відкриття провадження він не отримував, при тому що вказана ухвала була направлена невідомій особі, яка взагалі не приймає участі у розгляді справи - ОСОБА_5, в зв'язку з чим відповідач не мав можливості з'явитись в судове засідання та надати свої обґрунтовані заперечення на позов та докази, які могли б вплинули на розгляд справи по суті.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів, вислухавши представник ОСОБА_3, який підтримав апеляційну скаргу, представника ОСОБА_4, який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Ухвалене по справі рішення постановлено з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як свідчать матеріали справи, відповідач ОСОБА_3 не був повідомлений про дату, час і місце засідання суду й підставою до скасування рішення суду в апеляційній скарзі вказує неповідомлення його про розгляд справи та неможливість надання обґрунтованих заперечень на позов.

Відповідно до матеріалів, справа двічі призначалася до розгляду, проте судова повістка про виклик на 07 жовтня 2015 року, ухвала про відкриття провадження у справі та копія позову були направлені не ОСОБА_3, а особі, яка не є учасником справи (а.с.25, 26, 27 т.1).

Докази про вручення відповідачу судової повістки про виклик у суд на 17 листопада 2015 року у справі відсутні.

Отже, у відсутність даних про належне повідомлення ОСОБА_3 про дату, час і місце засідання суду, районний суд дійшов поспішних висновків про можливість розгляду 17 листопада 2015 року справи по суті спору.

Враховуючи викладені обставини, а також положення п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду про наявність правових підстав до задоволення позову з огляду на таке.

За положенням ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частинами 1-4 статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як убачається з матеріалів справи, 17 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики № 12-14/1, згідно умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 110 000 дол. США строком до 30 грудня 2015 року, які позичальник повинен був повертати рівними частинами, починаючи з 20 лютого 2015 року (а.с.6-7т.1).

Пунктом 7 вказаного договору позики зазначено, що у разі порушення позичальником графіка повернення отриманих сум, зазначених у п. 1 даного договору, позичальник буде зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 10 % від вчасно неповернених сум позики за кожен день прострочення.

Встановлено, що ОСОБА_4 виконав умови договору та передав відповідачу кошти у розмірі 110 000 дол. США, а ОСОБА_3 передані в позику кошти отримав.

Згідно розписок, на вчинення вказаного правочину були надані згоди дружини позивача - ОСОБА_6, та дружини відповідача - ОСОБА_7 (а.с.8-10 т.1).

Як свідчать матеріали справи, взяті умовами договору зобов'язання про повернення до 30 грудня 2015 року рівними частинами з 20 лютого 2015 року суми позики відповідач порушив, сплатив лише 17 000 дол. США.

З урахуванням викладених обставин, а також положень ст.ст. 1046, 1047, 1049, ч.2 ст. 1050 ЦК України, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав дострокового стягнення коштів за договором позики, в сумі 93 000 дол. США., що згідно вимог станом на 15 липня 2015 року еквівалентно 2 042 629 грн.03 коп. (курс за 1 дол. США - 21, 963753 грн.).

Пунктом 7 договору позики передбачено, що у разі порушення позичальником графіка повернення отриманих сум, зазначених у п. 1 даного договору, позичальник буде зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 10 % від вчасно неповернених сум позики за кожний день прострочення.

Заявлений ОСОБА_4 розмір пені, який підлягає стягненню з боржника, в сумі 1 088 100 дол. США, що згідно вимог станом на 15 липня 2015 року еквівалентно 23 898 759 грн. 64 коп. за період з 20 березня 2015 року по 14 липня 2015 року, узгоджується зі змістом п. 7 договору (9300*117днів= 1088100).

Будь-яких клопотань чи заперечень щодо порядку розрахунку суми пені та підстав до її стягнення відповідачем не подано.

При цьому, колегія суддів враховує і зміст положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору ст. ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

За положеннями ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Матеріалами справи доведено, що договір позики, укладений між сторонами є чинним, його дійсність не спростовано, а тому підлягає до виконання у повному обсязі.

Умови договору боржником порушено, а тому заявлений по справі позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про те, відповідачем позичальнику було повернуто значно більшу частину грошових коштів, остільки дружиною ОСОБА_3 та її матір'ю, з метою повернення боргу за договором позики № 12-14/1 від 17 грудня 2014 року, за 1 260 879 грн. було продано кв. 59 по бул. Дружби народів, 10 в м.Києві й отримані від реалізації кошти були сплачені позичальнику - безпідставні, остільки належними доказами не підтверджені.

На спростування посилань про сплату частини боргу за спірним договором, в суді апеляційної інстанції представником позивача долучено докази про те, що між сторонами існують інші зобов'язальні відносини, на підтвердження чого було долучено договір позики № 12-14/2 з доповненнями до нього від 20 грудня 2014 року, згідно умов якого ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_4 40 000 дол. США зі строком повернення до 05 лютого 2015 року, при цьому, представник твердила, що саме на виконання умов вказаного договору відповідачем було сплачено позичальнику грошові кошти, отримані від реалізації згаданої квартири (а.с.54-64 т.2).

На спростування вказаних доводів будь-яких доказів відповідачем не долучено.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, 11 квітня 2018 року задоволено клопотання представника відповідача про допит у якості свідка дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_7

Між тим, в наступне судове засідання - 07 травня 2018 року свідок не з'явилася й представник ОСОБА_3 вказала на те, що вказаний свідок не бажає давати пояснення по справі, у зв'язку з чим представник відповідача відмовилася від раніше заявленого клопотання про допит у якості свідка ОСОБА_7

При цьому, колегія суддів враховує й п. 2 договору позики грошей № 12-14/1 від 17 грудня 2014 року, відповідно до умов якого позичальник повертає позикодавцю суму позики рівними частинами, починаючи з 20 лютого 2015 року, а факт такого передавання частинами суми позики підтверджуватиметься розписками про одержання грошей.

ОСОБА_3 не надано відповідних розписок, які б свідчили про повернення за умовами договору позики № 12-14/1 від 17 грудня 2014 року коштів у більшому розмірі, ніж 17 000 дол. США.

Отже, у розумінні вимог ст.ст. 76, 77-80 ЦПК України відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, а тому колегія суддів відхиляє посилання апеляційної скарги про сплату спірного боргу коштами, отриманими від реалізації квартири.

Розглядаючи спір, колегія суддів враховує презумпцію правомірності правочину, визначену положеннями ст. 204 ЦК України, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

З урахуванням викладеного, заявлений по справі позов, як такий, що знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду справи, підлягає задоволенню.

Окрім цього, відповідно до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню судові витрати, пов'язані з оплатою судового збору, в сумі 3654 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Ларіонової ОлениОлександрівни в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року скасувати.

Постановити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики № 12-14/1 від 17 грудня 2014 року у розмірі 1 181 100 дол. США, що еквівалентно 25 941 388 грн., з яких основний борг, у сумі 93 000 дол. США, що еквівалентно 2 042 629 грн. 03 коп., та пеня у розмірі 1 088 100 дол. США, що еквівалентно 23 898 759 грн. 64 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір, у сумі 3654 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 травня 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: