Номер провадження: 22-ц/785/3239/18
Номер справи місцевого суду: 495/574/17
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

встановив:

31 січня 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в якому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання та на утримання дитини, а також визнати місцем проживання малолітньої дитини разом із матір'ю.

Позивач ОСОБА_3 позовні вимоги мотивувала тим, що 01 липня 2015 року між нею та відповідачем у відділі комітету з Ісламських справ міста Бангкок був укладений шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась дитина - ОСОБА_5. Спільне життя з відповідачем не склалося, а також подальше спільне проживання та ведення спільного господарства з відповідачем неможливе. Крім того позивач вказала, що їх дитина проживає з нею. Домовленості з відповідачем щодо сплати аліментів на дитину не досягнуто.

Позивач у судове засідання не з'явилась, надала на адресу суду заяву, згідно якої вона позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів на її утримання та на утримання дитини підтримала, від позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини вона відмовилась та просила дану справу розглянути без її присутності.

Відповідач у судове засідання не з'явився, його представник за довіреністю - ОСОБА_7 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просив суд відмовити у його задоволенні, мотивуючи це наступним. Відповідач по справі - ОСОБА_5 є громадянином ОСОБА_8 Арабських Еміратів та постійно проживає за адресою: Об'єднані АДРЕСА_1, що підтверджується відповідною копією паспорта у матеріалах справи. На Україні у відповідача немає зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання або перебування.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів - задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований 01 липня 2015 року у відділі комітету з Ісламських справ міста Бангкок, які від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісяця, починаючи з 31 січня 2017 року до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 року, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для відповідної категорії дітей.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання, у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісяця, починаючи з 31 січня 2017 року до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_5 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року та ухвалити нове, яким у задоволенні вимог ОСОБА_3 відмовити повністю,посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що сторони не проживають разом, примирення та подальше сумісне життя є неможливим, у судовому засіданні представником відповідача зазначені обставини не оспорювались.

Однак, судом не було враховано, що Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області не наділений процесуальними повноваженнями на розгляд даного спору.

По-перше: у відповідності до ч.2 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу не може бути пред'явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки кримінального правопорушення, щодо другого з подружжя або дитини.

Оскільки на час пред'явлення позову дитині сторін не виповнилося одного року, а позовні вимоги не обгрунтовувались протиправною поведінкою одного із подружжя, яка містить ознаки кримінального правопорушення, суд не мав права приймати до розгляду даний позов про розірвання шлюбу.

По-друге: у відповідності до ст. 111 ЦПК України, в редакції, яка була чинною на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, підсудність справи про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України за клопотанням позивача визначалась ухвалою судді Верховного Суду України.

Аналогічним чином вирішується питання про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або собою без громадянства, які проживають за межами України, згідно ст. 29 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року.

Таким чином, із змісту вказаних норм процесуального права слідує, що Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області без належних до того підстав відкрив провадження у справі.

Враховуючи, що в даному випадку підсудність справи про розірвання шлюбу визначається суддею Верховного Суду, в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України, рішення суду в частині розірвання шлюбу підлягає скасуванню, а провадження у справі в цій частині підлягає закриттю.

Що стосується висновку суду про необхідність задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача, до досягнення дитиною трирічного віку, то колегія суддів також з ним не погоджується, виходячи з наступного.

Так, дійсно у відповідності до ч.2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Однак, за змістом ч.4 ст. 84 СК України право на утримання має дружина, з якою проживає дитина, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Проте, позивач не надала суду жодних доказів того, що відповідач ОСОБА_9 може надавати матеріальну допомогу на утримання дружини - позивача ОСОБА_3

Не надав таких доказів і відповідач у справі, а тому, враховуючи, що матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що відповідач може утримувати дружину до досягнення дитиною трирічного віку, у суду не було жодних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Пояснення позивача про те, що відповідач працює в Об'єднаних Арабських Еміратах і має відповідний дохід, є лише припущеннями, яке не може бути взяте до уваги судом, оскільки у відповідності до ч.6 ст. 81 ЦПК України судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

З цих підстав, рішення суду у вказаній частині підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, в частині стягнення аліментів на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку.

Що стосується рішення суду про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача, на утримання їх неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісяця, починаючи з 31 січня 2017 року до досягнення повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 року, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для відповідної категорії дітей, то воно є законним і обґрунтованим, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 01 липня 2015 року між позивачем та відповідачем у відділі комітету з Ісламських справ міста Бангкок був укладений шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, який на даний час проживає з позивачем у справі - ОСОБА_3, в АДРЕСА_2

Зазначені обставини також підтверджується відповідачем у справі - ОСОБА_12 ОСОБА_10 Алькетбі, який в заяві про надання строку для примирення суду заявив, що позивач з їх спільним сином дійсно проживає в України, куди і він бажає приїздити, щоб спілкуватись з ними і зберегти сім'ю (а.с.35).

Крім того, в апеляційній скарзі він також підтвердив ту обставину, що їх спільний син є громадянином Об'єднаних Арабських Еміратів, однак на даний час проживає в Україні, хоча і незаконно, оскільки дія візи закінчилась 10 січня 2017 року.

Таким чином, матеріали справи містять достатньо доказів того, що малолітній син сторін ОСОБА_5 проживає з матір'ю - позивачем у справі ОСОБА_3 та перебуває на її утриманні,

Як вказала позивач, між нею та відповідачем по справі не досягнуто домовленості щодо матеріального утримання та виховання дитини. Відповідач є громадянином іншої держави, і позивачка не має достовірних відомостей про те, де саме працює її чоловік.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно із ст.3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 вказаної Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Крім того, положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 Сімейного кодексу України).

Так, згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Тобто, закон покладає на батьків обов'язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, які не досягли 18 років. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. Такий обов'язок не припиняється і в тому випадку, коли діти набувають повну дієздатність до досягнення ними повноліття при укладанні шлюбу у випадку зниження їм шлюбного віку. Лише після досягнення повноліття діти втрачають право на утримання.

У випадку невиконання батьками обов'язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст.164 Кримінального кодексу України.

Згідно з ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Дана норма однаково застосовується до всіх платників аліментів, незалежно від правових підстав їх праці (робота за трудовим договором, відповідно до вимог КЗпП, робота за контрактом за кордоном тощо). Зазначені положення передбачають мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, у той час як максимальний розмір аліментів закон не встановлює. Останній буде визначатися судом у кожному конкретному випадку, враховуючи як потреби самої дитини, так і можливості платника аліментів - матері або батька дитини.

Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Положеннями ч.1 ст.191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову.

Таким чином, враховуючи всі вищевикладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання їх малолітнього сина у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісяця, починаючи з 31 січня 2017 року до досягнення повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 року, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для відповідної категорії дітей.

Що стосується доводів відповідача - ОСОБА_5 про те, що даний спір не підсудний судам України, то вони є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на вимогах, передбачених ч. 1 ст.110 ЦПК України, в редакції, яка була чинною на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, а також ч.1 ст. 28 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року.

Крім того, у відповідності до ст.ст. 66, 67, 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», не передбачено виключного права розгляду справ про стягнення аліментів на утримання дитини, який проживає в Україні, з одного із батьків, який є громадянином іншої держави, в судах цієї іноземної держави.

Також слід зазначити, що 23 листопада 2007 року у м. Гаазі була вчинена Конвенція про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, що набрала чинності для України 01 листопада 2013 року.

Порядок виконання в Україні вказаної Конвенції визначається Інструкцією про виконання в Україні Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, затвердженої Наказом МЮУ 15.09.2017 року № 2904/05, зареєстрованої в МЮУ 18.09.2017 року № 1150/31018.

Жоден із вказаних нормативних актів, які частиною національного законодавства України, не містить заборони для судів України стосовно розгляду справ про стягнення аліментів на дітей з одного із батьків, який проживає за межами України і є громадянином іншої держави.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване судове рішення, в частині задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу, а також стягнення аліментів на утримання позивача, скасувати. Провадження у справі в частині позовних вимог про розірвання шлюбу закрити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення аліментів на її користь у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку відповідача щомісяця, починаючи з 31 січня 2017 року до досягнення дитиною трирічного віку, відмовити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісяця, починаючи з 31 січня 2017 року до досягнення повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 року, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для відповідної категорії дітей, а також щодо розподілення між сторонами судових витрат залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 29, 367, 368, п.п.1, 2, 4 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375 - 377, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року, в частині стягнення із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліментів на її утримання у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісяця, починаючи з 31 січня 2017 року до досягнення дитиною трирічного віку, скасувати і прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в цій частині відмовити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року, в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісяця, починаючи з 31 січня 2017 року до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 року, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для відповідної категорії дітей, а також щодо розподілення між сторонами судових витрат, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено: 15.05.2018 р.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра