Справа № 372/1686/17 Головуючий у І інстанції Зінченко О. М.
Провадження № 22-ц/780/789/18 Доповідач у 2 інстанції Фінагеєв В. О.
Категорія 46 08.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 травня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Удовиченко В.В.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 грудня 2017 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Київське лісове господарство» до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними розпорядження, державних актів та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Київське лісове господарство» та просив визнати недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарствам адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області» № 1543 від 31 жовтня 2007 року; визнати недійсними: державний акт на право власності від 30 січня 2008 року серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,4000 га з кадастровим номером НОМЕР_2, виданий ОСОБА_2 та державний акт на право власності від 30 січня 2008 року серії НОМЕР_3 на земельну ділянку площею 0,4000 га з кадастровим номером НОМЕР_4, виданий ОСОБА_3; витребувати на користь держави в особі ДП «Київське лісове господарства» з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,4000 га з кадастровим номером НОМЕР_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,4000 га з кадастровим номером НОМЕР_4, загальною вартістю 25 576 грн. 12 коп., які розташовані в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31 жовтня 2007 року Обухівською районною державною адміністрацією було прийнято розпорядження, на підставі якого відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали у власність земельні ділянки. Однак, розпорядження були прийняті всупереч вимог земельного та лісового законодавства. Так, спірні земельні ділянки відносилися до земель лісогосподарського призначення та використовувалися для ведення лісового господарства. Київське обласне управління лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство» не надавали третім особам погодження щодо можливості вилучення земельної ділянки загальною площею 0,8000 га у 13 кварталі Козинського лісництва. Передача земельних ділянок у власність відбулася з порушенням порядку зміни цільового призначення земельних ділянок.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 грудня 2017 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області відмовлено.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Київської області просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначає, що суд першої інстанції не встановив моменту, з якого у прокурора виникло право на звернення до суду з позовом в інтересах постійного землекористувача, коли саме особі, право якої порушено, стало відомо про таке порушення. Оскаржуване рішення не містить жодного посилання на відповідні докази, які б свідчили про проінформованість ДП «Київське лісове господарство» про видання оскаржуваних розпорядження та державних актів. Пов'язуючи перебіг строку позовної давності з проінформованістю Держкомзему України про видачу оскаржуваних державних актів, суд не врахував, що вказаний державний орган не є ані позивачем по справі, ані особою, чиє цивільне право порушено. Суд безпідставно послався на правову позицію Верховного суду України, яка міститься у постанові від 29 жовтня 2014 року. Органи, в інтересах яких прокурор звернувся до суду з позовом, не надавали згоди на вилучення земельних ділянок з постійного користування, зміна цільового призначення також не погоджувалася. Матеріали справи не містять доказів інформування адміністрацією про прийняття оскаржуваного розпорядження та передачу земельних ділянок у власність. Відповідачі, які отримали земельні ділянки у власність, не здійснювали на них будь-які роботи, що вказувало б на ймовірну можливість позивачів раніше установити факт порушення їхніх прав. У зв'язку з цим, ДП «Київське лісове господарство» продовжувало доглядати земельні ділянки, як землі лісогосподарського призначення. Відмова у позові з підстав спливу строку позовної давності залишає спірне майно у володінні особи, яка не є його дійсним власником. Правовий титул законного власника належним чином не припинений, а у набувача майна на законних підстав право власності не виникло.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження від 06 лютого 2018 року учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу до 21 лютого 2018 року.

21 лютого 2018 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач вказує на те, що відведення земельних ділянок було погоджено ДП «Київське лісове господарство» листом від 22 листопада 2005 року. Це свідчить про те, що позивач ще тоді знав про порушення його права на користування земельною ділянкою. ДП «Київське лісове господарство» підпорядковане Київському обласному та по місту Києву управлінню лісового та мисливського господарства. ОСОБА_3 сплатив збитки лісогосподарського виробництва за вилучену земельну ділянку на підставі наданого йому ДП «Київське лісове господарство» рахунку-фактури. Позивачі пропустили строк позовної давності, та ними не зазначено, обставини, які перешкоджали їм вчасно звернутися до суду. Про такі ж обставини ОСОБА_3 зазначає у своїх запереченнях на позовну заяву.

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 у запереченнях на позовну заяву вказувала на те, що позивачі пропустили строк позовної давності, оскільки про порушення права на земельні ділянки вони знали ще у 2006 році, коли надавали згоду на вилучення спірних земельних ділянок.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно листа ДП «Київське лісове господарство» № 02-453 від 22 листопада 2005 року останнє дало згоду на вилучення земельної ділянки лісового фонду Козинського лісництва в кварталі 4 виділ 17 площею 0,8 га, кварталі 13 виділ 1 площею 0,8 га, загальною площею 1,6 га, при умові відшкодування збитків землекористувачу (а.с.80).

Згідно висновку державної експертизи землевпорядної документації від 15 серпня 2007 року № 16-265е, затвердженого начальником Головного управління земельних ресурсів в Київській області, проект землеустрою погоджений, у тому числі, ДП «Київське лісове господарство» від 22 листопада 2005 року № 02-453. Поданий на державну експертизу проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 2-х громадянам для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності у межах території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється позитивно (а.с.101-102).

Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області» № 1543 від 31 жовтня 2007 року затверджено проект із землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності земельної ділянки площею 0,40 га ОСОБА_3 та земельної ділянки площею 0,40 га ОСОБА_2 в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району та передано їм у власність вищевказані земельні ділянки (а.с.39).

30 січня 2008 року на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 1543 від 31 жовтня 2007 року ОСОБА_2 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,4000 га з кадастровим номером НОМЕР_2, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 67.

30 січня 2008 року ОСОБА_3 на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 1543 від 31 жовтня 2007 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 на площу 0,4000 га з кадастровим номером НОМЕР_4, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 66 (а.с.40-43).

Згідно розрахунку збитків лісогосподарського виробництва за вилучену земельну ділянку лісового фонду, яка надається ОСОБА_3, затвердженого головним лісничим ДП «Київське лісове господарство» О.Ф. Савичем, загальна сума збитків лісогосподарського виробництва становить 2 400 грн. ОСОБА_3 було надано рахунок-фактуру № СФ00-00583 від 25 вересня 2008 року Вказана сума коштів була внесена ОСОБА_3 26 вересня 2008 року, що підтверджується квитанцією № 99 (а.с.98-100).

Ухвалюючи рішення про відмову задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при зверненні до суду з позовом прокурором пропущено строк позовної давності.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п.п. а), б) ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядженнями землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. ст. 20, 21 ЗК України, які діяли на час виникнення правовідносин, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Згідно п. ґ) ч. 3 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Частиною першою статті 116 ЗК України, яка діяла на час виникнення правовідносин, передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно п. 12 Перехідних положень ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до вимог ст. 31 ЛК України рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території забезпечують реалізацію державної політики у сфері лісових відносин, передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припиняють права користування ними.

Згідно ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 31 жовтня 2007 року було затверджено проект із землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 0,40 га ОСОБА_3 та земельної ділянки площею 0,40 га ОСОБА_2 в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району та передано їм у власність вказані земельні ділянки. Відповідачі отримали державні акти на спірні земельні ділянки.

Звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Київське лісове господарство», прокурор вказує на те, що спірні земельні ділянки були виділені у власність відповідачам з порушенням земельного та лісового законодавства, оскільки їх вилучення не погоджувалося з постійними землекористувачами. Крім того, передача земельних ділянок у власність відбулася з порушенням порядку зміни цільового призначення земельних ділянок.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до ст. 57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

На момент виникнення спірних правовідносин діяло Положення Про державний комітет лісового господарства, затверджений Указом Президента України від 14 серпня 2000 року. Так, згідно вказаного положення Державний комітет лісового господарства України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Однак, при зміні цільового призначення земельної ділянки, яка передана у власність відповідачам, не здійснювалося погодження з Державним комітетом лісового господарства України.

За таких обставин, під час передачі відповідачам земельних ділянок у власність, Обухівською районною державною адміністрацією було порушено вимоги ст. 20 ЗК України, ст. 57 ЛК України, а саме порушено порядок зміни цільового призначення земельних ділянок.

Однак, апеляційний суд вважає, що при зверненні до суду з позовом прокурор пропустив строк позовної давності.

Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України).

На підставі положень частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів, як суб'єктів владних повноважень, довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Разом із тим, згідно із частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заявила про застосування наслідків спливу строку позовної давності

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За змістом частини першої та другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частинами третьою, четвертою та п'ятою статті 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду, прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Такі правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-2070цс16, від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 та від 19 квітня 2017 року у справі №6-2376цс16 та постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 61-5848св18.

Так, прокурор у позовній заяві зазначає, що право позивачів було порушено у зв'язку з прийняттям Обухівською РДА розпорядження від 31 жовтня 2007 року «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області».

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ДП «Київське лісове господарство» у своєму листі від 22 листопада 2005 року дало згоду на вилучення земельної ділянки лісового фонду Козинського лісництва в кварталі 4 виділ 17 площею 0,8 га, кварталі 13 виділ 1 площею 0,8 га, загальною площею 1,6 га.

Згідно з положенням про Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, затвердженим Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 12.11. 2012 № 401 - завданням Управління є реалізація повноважень Держлісагентства України на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці у сфері лісового та мисливського господарства. ДП «Київське лісове господарство, у відповідності до офіційного веб сайту управління (https://kyivlis.gov.ua/polozhennya-pro-upravlinnya) є підпорядкованим Київському обласному та по місту Києву управлінню лісового та мисливського господарства.

Отже, ДП «Київське лісове господарство», яке безпосередньо надавало погодження на вилучення спірних ділянок та Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, як орган, якому безпосередньо підпорядковане ДП «Київське лісове господарство» були обізнані про вилучення земельних ділянок з їх користування на користь відповідачів з 26 вересня 2008 року, тобто з моменту сплати відповідачем ОСОБА_3 суми збитків лісогосподарського виробництва, відповідно до рахунок-фактуру № СФ00-00583 від 25 вересня 2008 року та квитанції № 99 від 26.09.2008 року (а.с.98-100).

Однак з позовом прокурор звернувся 12.06.2017 року, тобто з порушення трирічного строку позовної давності.

В даному випадку Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції помилково пов'язав перебіг строку позовної давності з поінформованістю Держкомзему України про видачу оскаржуваних державних актів, на що обґрунтовано посилається прокурор в апеляційній скарзі. Однак, таке порушення не є підставою для скасування судового рішення, оскільки воно не призвело до неправильного вирішення справи.

Оскаржуючи рішення суду, прокурор зазначає, що відповідачі не здійснювали на земельних ділянках будь-які роботи, що вказувало б на ймовірну можливість позивачів раніше установити факт порушення їхніх прав. ДП «Київське лісове господарство» продовжувало доглядати земельні ділянки як землі лісогосподарського призначення. Відмова у позові з підстав спливу строку позовної давності залишає спірне майно у володінні особи, яка не є його дійсним власником.

Проте, зазначені доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як було зазначено вище, позивачі були обізнані з порушенням їх прав ще з 26 вересня 2008 року.

Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги щодо відсутності посилань на докази, які б свідчили про поінформованість ДП «Київське лісове господарство» про видання оскаржуваних розпорядження та державних актів не заслуговують на увагу.

Прокурор посилається на те, що органи, в інтересах яких заявлено позов, не надавали згоди на вилучення земельних ділянок з постійного користування. Однак, як зазначалося вище у матеріалах справи міститься лист ДП «Київське лісове господарство» від 22 листопада 2005 року, яким останнє надавало свою згоду на вилучення земельної ділянки.

Прокурор також зазначає про те, що відповідачі, які отримали земельні ділянки у власність, не здійснювали на них будь-які роботи, що вказувало б на ймовірну можливість позивачів раніше установити факт порушення їхніх прав. У зв'язку з цим, ДП «Київське лісове господарство» продовжувало доглядати земельні ділянки, як землі лісогосподарського призначення.

Проте, надаючи згоду на вилучення земельних ділянок у 2005 році, особи, в інтересах яких заявлено позов, могли дізнатися про зміну цільового призначення земельної ділянки без їхньої згоди та порушення у зв'язку з цим своїх прав.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, а, відтак, вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Фінагеєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.