Справа № 466/2481/18 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/230/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2018 року в складі судді Білінської Г.Б. в справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства Міністерства оборони України «Готель» Власта» про визнання недійсними наказів, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановила:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України «Готель» Власта» про визнання недійсними наказів, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Вимоги обгрунтовував тим, що 07.04.2017 року прийнятий на роботу на посаду першого заступника директора ДП «Готель «Власта» .

Наказом від 22.12.2017 р. № 53-Р «Про скорочення» скорочено посаду першого заступника директора з 28.02.2018 року.

26.12.2017 р. був виданий наказ № 55-Р «Про попередження про заплановане звільнення», з яким його належним чином не було ознайомлено.

Наказом від 09.03.2018 р. № 20-К «Про звільнення» ОСОБА_2 звільнено з посади 12 березня 2018 р.

Вважає, що оскільки наказ Держкомстату України від 05.12.2008 р. «Про затвердження типових форм первинної облікової документації» встановлює, що підписувати накази, розпорядження на підприємстві може лише уповноважений керівник, а станом на 15.01.2018 р. на підставі сформованого Витягу з ЄДР, особа, яка видала оспорювані ним накази - т.в.о. директора ДП ОСОБА_3 не був уповноваженою особою керівника підприємства, оскільки у Реєстрі не було щодо нього відповідних відомостей як про керівника, такі накази видані всупереч КЗпПУ. Окрім цього, із наказом про звільнення позивач не був належним чином ознайомлений, йому не була запропонована інша посада у підприємстві.

Просив визнати незаконним його звільнення з посади заступника директора ДП «Готель «Власта» на підставі п. 1 ст.40 Кодексу законів про працю України; визнати недійсним наказ від 22.12.2017 р. Л733-Р «Про скорочення»; визнати недійсним наказ від 26.12.2017 р. МУ5-Р «Про попередження про заплановане звільнення»; визнати недійсним наказ від 09.03.2018 р. №20-К «Про звільнення»; визнати недійсним запис № 26 від 12 березня 2018 року у трудовій книжці ОСОБА_2 про звільненням у зв'язку зі скороченням за п.1 ст.40 КЗпПУ, поновити його на роботі та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 6209,93 грн.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2018 року узадоволенні позову ОСОБА_2 до Державного підприємства Міністерства оборони України «Готель» Власта» про визнання недійсними наказів, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2018 рокувиправлено описку в рішенні Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2018 року, у резолютивній частині тексту рішення вказано дату ухвалення рішення замість «21 червня 2018 року» - «26 червня 2018року».

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4

Вважає, що оскаржуваним рішенням не було повно встановлено усіх фактичних обставин, які мають значення для справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, допущено порушення процесуального права, що стало підставою ухвалення судом необґрунтованого та незаконного рішення.

Вважає, що звільнення відбулося на підставі оспорюваних наказів, які не відповідають вимогам законодавства.

Покликаючись на зведені відомості з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, Наказ Держкомстату України від 05.12.2008 року «Про затвердження типових форм первинної облікової документації» зазначає, що підписувати накази, розпорядження на підприємстві може лише уповноважений керівник, директор, яким ОСОБА_3 не був.

На думку апелянта, наказ Державного секретаря від 10.11.2017 року № 42-ДП нічим не підтверджує призначення ОСОБА_3 керівником державного підприємства, оскільки у такому не вказана дата, тобто час коли особа повинна приступити до виконання обов'язків, відтак на час підписання наказів про попередження та скорочення, ОСОБА_3 не був уповноваженою особою керівника підприємства на підписання таких документів.

Не погоджується з висновками суду в частині доведення до відома позивача наказу про попередження про заплановане звільнення, оскільки пояснення свідка в цій частині є суперечливими.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Ухвалою про призначення справи до розгляду від 19 жовтня 2018 року вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи без їх виклику.

Оскільки розгляд справи проведено без виклику учасників справи в судове засідання, за відсутності всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засдіання за допомогою звозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог місцевий суд дійшов висновку про те, що жодних порушень чинного законодавства при звільненні ОСОБА_2 із займаної посади не допущено, підстави для визнання оспорюваних наказів недійсними відсутні, відтак безпідставною є також і вимога про поновлення на роботі.

Виходячи з наявних матеріалів справи та досліджених судом доказів, колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду з таких підстав.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 працював на посаді першого заступника ДП «Готель» Власта» з 07.04.2017 р. по 12.03.2018 р. (а.с. 7, 50).

22.12.2017 р. тимчасово виконуючий обов»язки директора Державного підприємства «Готель «Власта» ОСОБА_3 видав наказ від 22.12.2017р. № 53-Р «Про скорочення», який обґрунтований необхідністю внутрішньої оптимізації фінансових ресурсів і підвищення економічного стану готелю, поліпшення надання послуг, забезпечення працівників гідною заробітною платою, зменшенням заборгованості та фінансовими зобов»язаннями (а.с. 8-9).

Перед видачею наказу складено техніко-економічне обгрунтування необхідності проведення скорочення чисельності працівників, у якому зазначалось, що посада першого заступника директора є дублюючою і не несе впливу на зміну рівня роботи підприємства (а.с. 62-63).

Т.в.о. директора ДП ОСОБА_3 призначений на посаду Наказом Міністерства оборони України № 42-ДП від 10.11.2017 р. (а.с. 48).

В свою чергу, відсутність відомостей про призначення т.в.о. директора ДП «Готель» Власта» у Єдиному державному реєстрі не ставить пі сумнів законність призначення ОСОБА_3 на посаду, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

26.12.2017 р. виданий наказ № 55-Р «Про попередження про заплановане звільнення» (а.с. 66-67).

Вказаний наказ був усно доведений до відома ОСОБА_2 10 січня 2018р. шляхом зачитування, оскільки ОСОБА_2 відмовився отримати копію наказу, про що було складено відповідні акти (а.с. 68-70).

Наведене також підтверджується показаннями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, які були допитані в суді першої інстанції та повідомили, що дійсно були присутніми при тому, як ОСОБА_2 був зачитаний наказ про його скорочення, запропонована вільна посада двірника, від якої той відмовився, про що був складений відповідний акт та підписаний свідками.

Наказом № 20-К від 09.03.2018 р. ОСОБА_2 звільнено із займаної посади відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП, зміст наказу доведено до відома ОСОБА_2 12 березня 2018р. шляхом вручення копії такого (а.с. 71).

При цьому, наказом № 27-Р від 12.03.2018 р. «По основні діяльності Про внесення змін до штатного розпису» із штатного розпису виведено посаду першого заступника директора, внесено зміни до штатного розпису підприємства (а.с. 72-73).

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Для правової кваліфікації порушень роботодавцем прав працівників при вивільненні у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має встановити факт дотримання процедури попередження про такі зміни та пропозиції працівнику іншої роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що відповідач надав суду належні докази на підтвердження виконання обов'язку щодо персонального попередження позивача про наступне вивільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Частиною 2 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Порядок та умови застосування переважного права на залишення працівників на роботі за таких обставин врегульовано ст. 42 КЗпП України.

Згідно із ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як встановлено судом, скорочення штату та чисельності працівників ДП «Готель «Власта», серед яких зазначено посаду, яку обіймав позивач ОСОБА_2, відбулося з завчасним повідомленням позивача (не менше ніж за 2 місяці), від запропонованої вакантної посади останній відмовився, докази протилежного відсутні.

Зважаючи на те, що позивача було звільнено правомірно, з дотриманням процедури і порядку, передбачених чинним законодавством, не може бути задоволена і вимога про отримання заробітньої плати за час вимушеного прогулу, яка є похідною від вимоги про поновлення на роботі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 листопада 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк