Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 490/6406/16-ц

провадження № 61-7173 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Яковлєва Наталя Петрівна, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Димов Олександр Сергійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Бондаренко Т. З., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського нотаріального округу Яковлєва Н. П., про визначення часток земельної ділянки у спільній сумісній власності та визнання права власності на земельну ділянку.

На обгрунтування позовних вимог зазначали, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 їхнього батька - ОСОБА_7, відкрилася спадщина на 12/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1. Зазначений житловий будинок згідно технічного паспорту від 11 жовтня

2010 року є об'єктом спільної часткової власності ОСОБА_4 (12/100 часток), ОСОБА_7 (12/100 часток), ОСОБА_3 (56/100 часток) та

ОСОБА_8 (20/100 часток). Житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 22 грудня 2008 року належить ОСОБА_3,

ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_4, частки співвласників у спільній власності не визначені.

Позивачі та ОСОБА_4 відповідно свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 отримали по 1/3 частці на 12/100 часток у зазначеному житловому будинку. ОСОБА_3, як спадкоємець померлої ОСОБА_8, набула у власність 20/100 часток даного житлового будинку. З метою оформлення права власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, позивачі звернулись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтв про право власності, у видачі яких їм було відмовлено з посиланням на невизначеність належної ОСОБА_7 частки в праві спільної власності на земельну ділянку та відсутність оригіналу правовстановлюючого документу.

Посилаючись на наведене, просили визначити частки кожного співвласника на земельну ділянку по АДРЕСА_1 відповідно до часток у домоволодінні: ОСОБА_4 - 12/100 часток, ОСОБА_3 - 56/100 часток, ОСОБА_8 - 20/100 часток, ОСОБА_1 - 4/100 часток, ОСОБА_2 - 4/100 часток, ОСОБА_4 - 4/100 часток; визнати право власності на 4/100 часток земельної ділянки по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7; визнати право власності на 4/100 часток земельної ділянки по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Яковлєва Н. П., приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Димов О. С., про визначення часток земельної ділянки в спільній сумісній власності та визнання права власності на земельну ділянку.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що після смерті ОСОБА_8 вона набула право власності на 20/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1, що належали померлій. З метою оформлення права власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, вона звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно, у видачі якого їй було відмовлено з огляду на невизначеність належної ОСОБА_8 частки у праві спільної власності на земельну ділянку та відсутність оригіналу правовстановлюючого документу. Вважала, що розмір часток у спільній власності на земельну ділянку має бути визначений відповідно до розміру належних співвласникам часток у праві власності на житловий будинок.

Посилаючись на наведене, просила визначити частки кожного співвласника на земельну ділянку по АДРЕСА_1 відповідно до часток у домоволодінні: ОСОБА_4 - 16/100 часток, ОСОБА_3 - 76/100 часток, ОСОБА_1 - 4/100 часток, ОСОБА_2 - 4/100 часток; визнати право власності на 76/100 часток земельної ділянки по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 грудня

2016 року позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визначено розмір часток власників на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 за життя ОСОБА_7 та

ОСОБА_8 у розмірі: ОСОБА_4 - 12/100 частки; ОСОБА_7 - 12/100 частки; ОСОБА_3 - 56/100 частки; ОСОБА_8 - 20/100 частки.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 4/100 частки земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, за кожним в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 20/100 частки земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як спадкоємці першої черги своєчасно звернулися із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_8, та у встановленому законом порядку набули право власності на відповідні частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок. Зважаючи на положення статті 120 Земельного кодексу України (далі ЗК України) про те, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог за первісним та зустрічним позовами. Разом з тим, задовольняючи позови частково, суд виходив з того, що ОСОБА_4 не зверталась до суду з позовом про визнання за нею права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 грудня 2016 року в частині задоволення позовних та зустрічних позовних вимог про визначення часток земельної ділянки в спільній сумісній власності та визнання права власності на земельну ділянку скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 грудня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що спірна земельна ділянка надана співвласникам у спільну власність, що підтверджується рішенням Миколаївської міської ради від 20 грудня 2007 року №20/52 та державним актом на право власності на земельну ділянку від 22 грудня 2008 року, а відтак частки співвласників у праві власності на земельну ділянку є рівними. Визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, при цьому позивачами не надано доказів неможливості отримання дубліката державного акта на право власності на земельну ділянку. За таких обставин, суд дійшов висновку, що звернення позивачів до суду є передчасним, а тому заявлені ними позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У листопаді 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_3, у якій вона просила скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2017 року, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 грудня 2016 року залишити в силі.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема вказала на необгрунтованість висновку суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки захистити набуте в порядку спадкування право власності на невизначену частку померлого у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, зважаючи на неоднаковість часток співвласників у житловому будинку, можливо лише шляхом звернення до суду із зазначеним позовом. При цьому апеляційний суд не урахував положення статті 120 ЗК України про те, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 та ОСОБА_1, у якому вони просили касаційну скаргу задовольнити. Зазначали, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та правильно застосував норми матеріально права, а тому апеляційний суд безпідставно скасував законне та обгрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

16 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що станом на 11 листопада 2010 року згідно свідоцтв про право власності та технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_4 належало 12/100 частин, ОСОБА_7 -12/100 частин, ОСОБА_8- 20/100 частин, ОСОБА_3 - 56/100 частин житлового будинку.

Зазначений житловий будинок розташований на земельні ділянці площею

531 кв.м, яка згідно державного акту на право власності на земельну

ділянку серії НОМЕР_1 від 22 грудня 2008 року, належить

ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 відкрилась спадщина на 12/100 частин житлового будинку та відповідну частину земельної ділянки.

25 грудня 2012 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Яковлєвою Н. П., ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_1 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку, на підставі яких вони зареєстрували право власності по 4/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

21 червня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ЯковлєвоїН. П. із заявами про видачу їм свідоцтв про право на спадщину за законом на частину земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, у задоволенні яких нотаріусом було відмовлено з посиланням на ненадання заявниками оригіналу правовстановлюючого документу та не визначеність розміру належної ОСОБА_7 частки в праві спільної власності на земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8, після смерті якої відкрилась спадщина на 20/100 частин житлового будинку та частину земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 звернулась її донька - ОСОБА_3, інші спадкоємці відмовились від прийняття спадщини на користь ОСОБА_3

28 вересня 2016 року постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Димова О. С.

ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право спадщину на частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з не наданням оригіналу правовстановлюючого документу та не визначеним розміром належної ОСОБА_8 частки в праві спільної власності на земельну ділянку.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до положень статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Положеннями частини другої статті 370 ЦК України та частини другої статті 372 ЦК України визначено правило, згідно з яким у разі поділу майна, що перебуває у спільній сумісній власності, чи виділу частки з нього, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно частини четвертої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Ураховуючи наведене, а також невизначеність часток спадкодавців земельної ділянки та відсутність оригіналу правовстановлюючого документу, позивачі позбавлені можливості реалізувати своє право на оформлення спадщини у встановленому законодавством порядку, а тому суд першої інстанції правильно визначив розмір часток співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку пропорційно до розміру належних їм часток у праві власності на житловий будинок.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, апеляційний суд виходив з того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, передумовою застосування якого є відсутність іншого шляху для відновлення порушеного права, а тому оскільки позивачі не надали доказів неможливості отримання дубліката державного акта на право власності на земельну ділянку, їх звернення до суду є передчасним. З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Процедура отримання дубліката державного акту на право власності на землю була визначена розділом 5 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсів від 04 травня 1999 року

№ 43, який з 23 серпня 2013 року втратив чинність на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 03 липня 2013 року № 404.

На час звернення позивачів з позовом відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, були врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року, якими видача дублікатів державних актів на право власності на нерухоме майно не передбачена.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно (пункт 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5).

Згідно частини третьої статті 46 Закону України «Про нотаріат» неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.

Таким чином, відсутність у позивачів оригіналу правовстановлюючого документу на земельну ділянку і неможливість отримання його дублікату є перешкодою для набуття ними права власності на спадкове майно, оскільки іншого порядку видачі позивачам правовстановлюючого документа на спадкове майно, законодавством не визначено.

Посилання суду апеляційної інстанції на те, що право власності спадкоємців на земельну ділянку не підлягає захисту в судовому порядку, оскільки воно не оспорюється або не визнається іншою особою, є помилковим, оскільки право власності спадкоємців на земельну ділянку оспорюється (не визнається) відповідачем ОСОБА_4, що підтверджується доводами поданої нею апеляційної скарги на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 грудня 2016 року.

Суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення зазначеного не урахував, а тому рішення суду апеляційної інстанції не можна вважати законним та обгрунтованим.

Натомість урахувавши зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання у судовому порядку права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, та за ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 та обгрунтовано задовольнив зазначені позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи, що апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2017 року підлягає скасуванню, з залишенням в силі рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 грудня 2016 року.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2017 року скасувати, рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 грудня 2016 року залишити в силі.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик