Номер провадження 2/754/793/18
Справа №754/6720/17
РІШЕННЯ

Іменем України

13 листопада 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Панченко О.М.

за участі секретаря судового засідання - Табачука Д.О.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - адвоката ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача за довіреністю - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який в ході розгляду справи було уточнено до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Обґрунтовуючи позов, посилається на те, що в березні 2016 року до позивача звернувся ОСОБА_3 з проханням позичити йому гроші та 24 березня 2016 р. між позивачем та відповідачем було укладено у письмовій формі договір позики, за яким позивач передала відповідачу грошові кошти в сумі 15 000 доларів США, що на день укладення договору було еквівалентно 397 500 грн. При передачі грошових коштів в сумі 15 000 доларів США був присутній ОСОБА_5 Таким чином, між позивачем та відповідачем був укладений договір позики. 01 серпня 2016 р. ОСОБА_3 повернув позивачу 4 000 доларів США, через деякий час ще 500 доларів США. Згідно договору позики грошові кошти повинні повертатись по графіку, останньою датою повернення є 10 серпня 2016 року. На час подачі позовної заяви, відповідач свого обов'язку перед позивачем не виконав, грошові кошти в повному обсязі не повернув. Позивач просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 10 500 доларів США, які відповідно до курсу НБУ на день подання позову ставить 276 570 грн. Оскільки останньою датою повернення грошової позики є 10 серпня 2016 р. таким чином, загальна сума процентів за договором складає 6 501,29 грн., сума пені починаючи з 10.08.2016 р.,згідно договору останнього вказаного дня повернення грошової позики на дату подачі позовної заяви складає 61 629,77 грн., які позивач і просила стягнути з відповідача на її користь.

Ухвалою суду від 12 червня 2017 р. відкрито провадження по справі, призначено справу до судового розгляду.

20.07.2017 р. позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на ? частину будинку, яке належить ОСОБА_5, і який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 24 липня 2017 р. в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, відмовлено.

10.10.2017 р. представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 надіслав до суду заперечення на позов,в якому зазначає, що позовна заява є абсурдною,в зв'язку з тим, що ОСОБА_3 погасив усі борги перед позивачем, отримавши від неї про це її власноручні розписки від 01.08.2016 р. та від 03.04.2017 р. і після цього більше ніяких відносин з позивачем він не мав. Таким чином, просив суд відмовити позивачу у задоволені позову.

21.02.2018 р. в судовому засіданні позивач подала до суду додаткові письмові пояснення, які долучені до матеріалів справи. В даних поясненнях позивач посилається на те, що станом на момент подачі позовної заяви, відповідач ОСОБА_3 не повернув позивачу грошові кошти в повному обсязі. Крім того, вважає, що заперечення представника позивача на позовну заяву необґрунтовані та такі, що не відповідають обставинам справи, оскільки відповідно до розписки від 01 серпня 2016 р., позивач власноруч написала, що отримала від ОСОБА_3 4 000 доларів США в рахунок повернення його боргу згідно розписки на 15 000 доларів США, а також відповідач повернув ще 500 доларів США. Отже позивач підтверджує, що відповідач ОСОБА_3 повернув їй 4 500 доларів США. 03 квітня 2017 р. відповідач власноручно написав розписку про те, що 10 500 доларів США він повернув через ОСОБА_5, а в подальшому за наполяганням ОСОБА_5 розписку від 24 березня 2017 р. довелось порвати. Позивач вважає, що відповідач та ОСОБА_5, який фактично був свідком отримання грошових коштів, між собою домовились, за для того, щоб не повертати взяті в борг грошові кошти, а також те, що ввели позивача в оману. Крім того, в судовому засіданні дана розписка жодного відношення не має, оскільки вона стосується договору позики,який було укладено між позивачем та ОСОБА_3 18 серпня 2016 р., згідно якого останній взяв у позивача в борг грошову суму в розмірі 17 000 доларів США. Розписка від 03 квітня 2017 р. була написана після того, як відповідач повернув позивачу грошову суму в розмірі 17 000 доларів США, яку він отримав відповідно до договору позики від 18 серпня 2016 р., а саме цей договір був йому повернутий. Таким чином, позивач просила суд винести рішення про задоволення позову.

Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою суду від 22 лютого 2018 р. призначено справу до підготовчого засідання за правилами загального позовного провадження, з роз'ясненням відповідачу (його представнику) право надіслати суду протягом 15 днів з дня отримання ухвали про призначення справи до підготовчого провадження у справі відзив на позов і всі письмові та електронні докази.

02.03.2018 р. представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала через канцелярію суду відзив на позов, в якому просила суд відмовити позивачу у задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на те, що дійсно 24.03.2016 р. між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким позивач передала, а відповідач отримав грошові кошти в розмірі 15000 доларів США. При передачі грошових коштів був присутній ОСОБА_5, який був бізнес-партнером позивача та за їх усною домовленістю, повинен був передавати кошти, які повертав відповідач ОСОБА_3 за договором позики, позивачу. ОСОБА_3 свої зобов'язання за договором позики від 24.03.2016 р. виконав в повному обсязі, про що позивачем власноруч була написана розписка від 03.04.2017 р. Але, 23.05.2017 р. позивач звернулась до Деснянського районного суду м.Києва з позовом про стягнення заборгованості за вказаним договором, мотивуючи це тим, що ОСОБА_3 нібито, не в повному обсязі виконав свої зобов'язання перед нею. Такі позовні вимоги відповідач вважає безпідставними, оскільки ним належним чином виконані усі зобов'язання перед позивачем.

16.05.2018 р. представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав через канцелярію суду клопотання про визнання явки відповідача ОСОБА_3 в судове засідання обов'язковою.

Протокольною ухвалою суду призначено судове засідання по суті та задоволено клопотання представника позивача щодо визнання явки відповідача ОСОБА_3 в судове засідання обов'язковою.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили суд винести рішення про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, та просив відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що ОСОБА_1 наполягала віддавати її кошти по розписці через ОСОБА_5, який був з нею бізнес партнером. На що ОСОБА_3 погодився та віддав кошти для позивача через ОСОБА_5, про що останній зробив відповідний запис в розписці. Після чого, дана розписка була розірвана, та позивач написала ОСОБА_3 розписку, що він їй вже нічного не винен, а тому підстав для задоволення позову на його думку немає. Вважає, що якщо ОСОБА_5 не віддавав позивачу кошти, які він йому передавав для неї по спірній розписці, то позивач повинна позиватися саме до ОСОБА_5

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні просила суд відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач написала розписку про те, що вона немає жодних матеріальних претензій до відповідача.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог, заслухавши пояснення сторін та на підставі наданих доказів, суд прийшов до наступного.

Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як встановлено у судовому засіданні, 24.03.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, згідно якого ОСОБА_1 передала відповідачу грошові кошти в сумі 15 000 доларів США., що на день укладення договору було еквівалентно 397 500 грн.

В тексті зазначеної розписки міститься безумовне зобов'язання відповідача повернути отримані від позивача грошові кошти в строк до 10 серпня 2016 р.

Зазначений договір оформлений розпискою, складеною відповідачем, яку було передано позивачу, та який є борговим документом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046, ст. 1047 ЦК України, за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Суд має критично поставитися до вимог позивача щодо неналежного виконання відповідачем умов договору позики та щодо змісту зобов'язань, що виникли між сторонами, оскільки допустимими та належними доказами ці обставини доведені не були.

Як встановлено в судовому засіданні та доведено письмовими доказами, позивач ОСОБА_1 власноруч підписала розписку, що вона станом на 03.04.2017 р. не має жодних майнових претензій до ОСОБА_3 (а.с. 53). В судовому засіданні на запитання суду позивач зазначила про те, що дійсно у неї з ОСОБА_5 була домовленість про те, що він буде отримувати від відповідача ОСОБА_3 кошти по спірній розписці і передавати їй, проте ОСОБА_5 кошти їй не повертав.

В цьому підлягають застосуванню положення п. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України, згідно з якими заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Сторона позивача, заперечуючи проти природи цивільних зобов'язань, що виникли між сторонами, а саме те що відповідач виконав свої зобов'язання по договору позики, не довела за допомогою письмових або інших допустимих доказів, що сторони мали на меті виникнення та виконання іншого зобов'язання.

З врахуванням цього, суд має однозначно визначити, що природою зобов'язання, що виникло між сторонами, є зобов'язання - договір позики, за яким відповідач повернув позивачу певну отриману від неї грошову суму.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачем належним чином виконані покладені на нього зобов'язання щодо сплати по грошовому зобов'язанню, тобто суму позики відповідач добровільно в обумовлений сторонами строк повернув.

Що стосується пояснень в судовому засіданні позивача та відповідача про те, що третя особа, а саме в даному випадку ОСОБА_5, який отримував від відповідача ОСОБА_3 кошти по розписці і повинен був їх за усною домовленістю передавати позивачці ОСОБА_1, проте не віддавав їх - не може свідчити про те, що відповідач ОСОБА_3 не повернув позивачці кошти за спірним договором позики.

Отже, з огляду на викладене, вимоги про стягнення з відповідача боргу за договором позики в розмірі 344 701,06 грн., з яких сума основного боргу - 276 570 грн., 3% річних від простроченої суми, що складає 6 501,29 грн., пеня - 61 629,77 грн. - є необґрунтованими.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволені позову у повному обсязі.

Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки суд відмовляє позивачу у задоволені позову, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, 218, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 15, 76, 77, 80, 81, 141, 158, 263, 265 ЦПК України,суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду виготовлено 16.11.2018 року.

Головуючий: