Справа № 396/1775/18
Провадження № 2/396/733/18
РІШЕННЯ

Іменем України

17.12.2018 року Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Гарбуз Ольга Анатоліївна

за участю секретаря судового засідання: Пономаренко Р.В.

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новоукраїнка Кіровоградської області цивільну справу № 396/1775/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратили право на користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

17.09.2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратили право на користування жилим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що позивач ОСОБА_2 є власником домоволодіння, яке розташоване за адресою: вул. Шевченка, 51, в с. Рівне, Новоукраїнського району Кіровоградської області. В 2013 році позивача донька ОСОБА_4 придбала житловий будинок по вул. Маяковського, 22, в с. Рівне Новоукраїнського району, де разом зі своєю сімєю в тому числі з ОСОБА_5м. змінили постійне місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, де зараз і проживають. Рішенням Новоукраїнського районного суду від 06 лютого 2014 року по справі № 396/130/14-ц шлюб між позивача донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано. Однак з реєстраційного обліку РВ УМВС України в Кіровоградській області відповідач добровільно не знявся. Крім того, відповідач не приймає участі в утриманні будинку, не сплачує комунальні платежі. На сьогоднішній день позивач не має змоги скористуватися своїм правом, а саме продати житловий будинок по вул. Шевченка, 51 в с. Рівне, Новоукраїнського району Кіровоградської області, оскільки в даному житловому будинку зареєстрований ОСОБА_3, тому був вимушений звернутися до суду з даним позовом та просить суд визнати ОСОБА_3, що втратив право на користування жилим приміщенням за адресою: вул. Шевченка, буд. 51, в с. Рівне Новоукраїнського району Кіровоградської області та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати по даній справі в частині судового збору.

Ухвалою суду від 25.09.2018 року було відкрито загальне позовне провадження та празначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 22.10.2018 року.

Ухвалою суду від 22.10.2018 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 21.11.2018 року.

Представник позивач в судовому засіданні позов підтримала і просила його задовольнити.

Відповідач в судове засідання призначене 22.10.2018 року, 21.11.2018 року, та на 19.12.2018 року не зявивився, повідомлявся про час розгляду справи, шляхом публікації на сайті «Судова влада» та направленням судової повістки. До суду повернулося судове повідомлення з відміткою «за незапитом» та «з закінченням терміну зберігання».

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договіру купівлі продажу житлового будинку з господарсько побутовими будівлями від 11 червня 2009 року, ОСОБА_6 як продавець, а з другої сторони ОСОБА_2 покупець, уклали цей договір про таке: ОСОБА_6 передає у власність (продає), а ОСОБА_2 набуває у власність (купує) житловий будинок з господарсько побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: с. Рівне Новоукраїнського району Кіровоградської області, вулиця Шевченка, № 51. (а.с.7,8).

Згідно рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 06.02.2014 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано. (а.с.14).

Відповідно до акту обстеження житлово побутових умов проживання від 03.09.2018 року складений заступником сільського голови Рівнянської сільської ради ОСОБА_7 в присутності сусідів ОСОБА_8, с. Рівне вул. Шевченка, ОСОБА_9, с. Рівне вул. Шевченка, які засвідчують про те, що при обстеженні домоволодіння сімї ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає с. Рівне Маяковського, 22. в результаті обстеження встановлено, що гр. ОСОБА_4 проживає разом з дітьми син ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3, син ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_4, в власному будинку за вищевказаною адресою. До цього гр. ОСОБА_4 проживала в будинку с. Рівне вул. Шевченка, 51 разом з чоловіком ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 В данний час вони проживають порізно спільного господарства не ведуть, за свідченнями сусідів гр. ОСОБА_3 не проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_6 з 2015 року. (а.с.10).

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини" використовує також практику Європейського суду як джерело права.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Ст. 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України у постанові "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сімї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Згідно ст. 3 ч.2 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 21 ч.1 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 06.02.2014 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано, тобто саме з цього часу вони перестали бути членами сімї. (а.с.14).

Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивачем не надано доказів поважних причин відсутності відповідача за спірною адресою -вул. Шевченка, 51 с. Рівне, в той час як відповідач зареєстрований за цією ж адресою з 15.12.1998року(а.с.20) а позивач став власником лише 11.06.2009 року (а.с.7).

Вирішуючи питання стосовно застосування позивачем правової підстави ст. 107 ЖК України, а саме вибуття відповідача в інше приміщення на постійне місце проживання, суд виходить з того, що відповідно до ст. 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови № 2 від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

З матеріалів цивільної справи, будь-яких даних стосовно вибуття відповідача ОСОБА_3 в інше жиле приміщення (із зазначення адресу) на постійне проживання, позивач не зазначає. Будь-яких переконливих доказів, в тому числі, пояснень сторонніх осіб або обґрунтованих даних на підтвердження зазначеного факту, позивачем не надано (пояснення сусідів, офіційних документів).

Вирішуючи питання стосовно доводів позивача про захист його права власності, яке є непорушним, відповідно до ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст.64 ЖК України передбачено, що члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, до членів сімї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки, членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з частиною 3 вказаної вище статті, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач і члени його сімї.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У Рішенні Європейського суду з прав людини Кривіцька та Кривіцький проти України (№ 8863/06) від 02 грудня 2010 року судом зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Позивачем не надано доказів про те, що відповідач має інше домоволодіння, відсутні докази щодо пред'являння претензій до відповідача про зняття з реєстрації останнього та відсутні докази ухилення відповідачем щодо зняття з реєстрації вищевказаного домоволодіння, в той час як відповідач зареєстрований за спірною адресою з 15.12.1998 року(а.с.20) а позивач став власником лише 11.06.2009 року (а.с.7).

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що підстави для застосування ст. 391 ЦК України відсутні, оскільки право користування житлом відповідачем, у відповідності до норми ст. 64 ЖК України, не порушує право позивача на користування, володіння та розпорядження своєю власністю.

Питання, щодо розподілу судових витрат, вирішується на підставі ст. 141 ЦПК України. У зв'язку з тим, що позивачу ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позовних вимог, тому судовий збір покладається на позивача та не підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 319, 386, 391, 396, 405 ЦК України, ст.ст. 12,13,259,263-265,268 ЦПК України, Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, суд, -

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, - відмовити за необгрунтованістю позову.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Кропивницького апеляційного суду Кіровоградської області або через Новоукраїнський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 20.12.2018 року.

Головуючий: О. А. Гарбуз