Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 502/585/16-ц

провадження № 61-9509св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Одеської області, у складі колегії суддів: Короткова В. Д., Гончаренко В. М., Сватенко В. І., від 13 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що14 березня 2015 року ОСОБА_4, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_5, напроти будинку № 6 по вул. Татарбунарській у м. Кілія Одеської області виїхав за межи проїзної частини дороги та допустив наїзд на припаркований біля будинку автомобіль марки «HYNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить позивачу. Автомобіль марки «HYNDAI TUCSON» був застрахований у страховій компанії «СК «Країна», яка виплатила страхове відшкодування у сумі 42 475, 00 грн. Разом з тим, відповідно до висновку № 1312 від 27 квітня 2015 року експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості відновного ремонту КТЗ, вартості матеріальної шкоди, завданої власнику КТЗ (в якому перелічені запасні деталі, які необхідно придбати, вартість ремонтних робіт та величина втрати товарної вартості автомобіля) сума спричиненої позивачу матеріальної шкоди станом на дату дорожньо-транспортної пригоди становила 49 772, 00 грн, у тому числі втрата товарної вартості 7 296, 87 грн.

Посилаючись на викладене позивач просив суд стягнути із відповідача суму невідшкодованої втрати товарної вартості автомобіля у розмірі 7 296, 87 грн, а також витрати, які він поніс по оренді автомобіля під час ремонту його автомобіля у сумі 23 900, 00 грн, вартість товарознавчого дослідження автомобіля у сумі 1 382, 40 грн та моральну шкоду, яку оцінює у 15 000, 00 грн.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області, у складі головуючого судді Масленикова О. А., від 06 квітня 2016 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 32 579, 27 грн у відшкодування майнової шкоди та 2 000, 00 грн у відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з вини відповідача позивачу була заподіяна майнова та моральна шкода, яка має бути компенсована.

13 вересня 2016 року рішенням Апеляційного суду Одеської області рішення Кілійського районного суду Одеської області від 06 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що районний суд не вирішив питання про залучення до участі у справі власника автомобіля «HYNDAI TUCSON» ОСОБА_5, як третю особу, позивач не надав доказів того, що він поніс витрати по сплаті вартості товарознавчого дослідження автомобіля у сумі 1 382, 40 грн, не доведений причинний зв'язок між дорожньо-транспортною пригодою та орендою іншого автомобіля та не доведено заподіяння йому моральної шкоди, з врахуванням того, що він не був учасником дорожньо-транспортної пригоди та не є власником пошкодженого автомобіля.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подано касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 вересня 2016 року.

17 січня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

23 листопада 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

21 лютого 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 вересня 2016 року та залишити в силі рішення Кілійського районного суду Одеської області від 06 квітня 2016 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що апеляційний суд повно і всебічно не з'ясував обставини справи та дійшов необґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що 14 березня 2015 року о 4-ій годині 40 хвилин у м. Кілія по вул. Татарбунарській, навпроти будинку № 6, водій ОСОБА_4 керував автомобілем марки «ВАЗ-2101», реєстраційний номер НОМЕР_5, відволікшись від керування виїхав за межі проїзної частини дороги вправо та, не впоравшись з керуванням, допустив наїзд на припаркований біля будинку № 6 по вул. Татарбунарській у м. Кілія автомобіль марки «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_6. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні ушкодження

Постановою Кілійського районного суду Одеської області від 24 березня 2015 року у справі № 502/565/15-п ОСОБА_4 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Згідно висновку № 1312 від 27 квітня 2015 року експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості відновного ремонту КТЗ, вартості матеріальної шкоди, завданої власнику КТЗ (в якому перелічені запасні деталі, які необхідно придбати, вартість ремонтних робіт та величина втрати товарної вартості автомобіля), складеного в присутності представника володільця транспортного засобу - ОСОБА_6 та представника ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» Гальченко О. А., й акту огляду транспортного засобу, сума майнової шкоди, спричиненої володільцю автомобіля «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_1, пошкодженого при ДТП 14 березня 2015 року, на день складення звіту склала 49 772 грн, у тому числі втрата товарної вартості 7 296, 87 грн.

Відповідно до акта № 1312 від 17 березня 2015 року попереднього розрахунку вартості висновку судового експерта, представником володільця транспортного засобу - ОСОБА_8 наперед сплачено 1382, 40 грн за проведення відповідного дослідження.

Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, виданого 24 квітня 2013 року РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області, - право користування транспортним засобом «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_5, має - ОСОБА_3

14 березня 2015 року ОСОБА_3 повідомив голові правління ПАТ «СК «Країна» про настання страхового випадку за участю застрахованого транспортного засобу - «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до Договору прокату № 111010 від 01 травня 2015 року з ТОВ «ВІП Автопрокат» та додаткової угоди до нього від 23 травня 2015 року позивачем було взято в прокат автомобіль «ЗАЗ Ланос», реєстраційний номер НОМЕР_2. Відповідно до договору прокату № 111011 від 23 травня 2015 року з ТОВ «ВІП Автопрокат» та додаткової угоди до нього від 13 червня 2015 року позивачем було взято в прокат автомобіль «ЗАЗ Ланос», реєстраційний номер НОМЕР_3. Відповідно до договору прокату № 111012 від 13 червня 2015 року з ТОВ «ВІП Автопрокат» та додаткової угоди до нього від 30 червня 2015 року позивачем було взято у прокат автомобіль «ЗАЗ Ланос», реєстраційний номер НОМЕР_4. Загальна сума витрат, понесених позивачем в зв'язку з отриманням послуг з прокату транспортних засобів у період з 01 травня 2015 року по 13 липня 2015 року згідно укладених договорів, становить 23 900 гривень.

Згідно розписки від 16 березня 2015 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 3 600, 00 грн у відшкодування коштів, витрачених на транспортування автомобіля марки «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_1, з м. Кілія до м. Одеси.

Згідно даних полісу № АЕ/1241132 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів власником транспортного засобу марки «ВАЗ-2101», реєстраційний номер НОМЕР_7, - ОСОБА_9 було укладено з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника відповідного наземного транспортного засобу строком дії з 16 грудня 2014 року до 15 грудня 2015 року.

Також встановлено, що ОСОБА_4 у судовому засіданні суду першої інстанції заявлені ОСОБА_3 позовні вимоги визнав частково, згоден відшкодувати позивачу величину втрати товарної вартості автомобіля, але заперечував проти відшкодування витрат на оплату оцінки пошкоджень, витрат, понесених позивачем за договорами прокату та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (2004 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Пунктом 1 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що речовим правом на чуже майно є право володіння. За статтею 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Таким чином, особа, яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, має також право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

Встановивши, що розмір майнової шкоди завданої позивачу внаслідок пошкодження автомобіля «HYNDAI TUCSON», складає 49 772, 87 грн, до якої включено суму втрати товарної вартості автомобіля у розмірі 7 296, 87 грн, ПАТ «СК «Країна» здійснено позивачу виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну під час дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 42 475, 00 грн, що не оспорюється сторонами та не ставиться під сумнів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вартість втрати товарної вартості автомобіля підлягає стягненню з винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди особи на користь володільця транспортного засобу. Висновки про відшкодування вартості товарознавчого дослідження автомобіля в сумі 1382, 40 також є вірними та підтверджені належними доказами (а.с. 33).

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, місцевий суд, визнавши доведеним факт завдання протиправними діями відповідача моральної шкоди позивачу, обґрунтовано вказав на наявність правових підстав для її відшкодування та вірно визначив її розмір.

Отже, висновки апеляційного суду про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування втрати товарної вартості автомобіля, вартості товарознавчого дослідження автомобіля та відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими. Незалучення до участі у справі власника транспортного засобу не може бути у даному випадку підставою для відмови у задоволенні цих вимог, враховуючи, що на момент скоєння ДТП позивач користувався транспортним засобом на законних підставах (а.с. 36).

Разом з цим, висновки апеляційного суду про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування витрат, які він поніс у зв'язку з орендою автомобіля під час ремонту автомобіля «HYNDAI TUCSON», враховуючи, що позивач не є власником пошкодженого автомобіля, є вірними.

Позивачем не доведено, що він був єдиним користувачем автомобіля «HYNDAI TUCSON» і позбавлення його на певний час можливості користування автомобілем, який позивачу не належить на праві власності, має прямим наслідком необхідність отримання у прокат іншого автомобіля, зокрема і у зв'язку із виконанням функцій нотаріуса.

Таким чином, суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги у частині відшкодування втрати товарної вартості автомобіля, вартості товарознавчого дослідження автомобіля та моральної шкоди, належним чином виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини у справі, правильно застосував норми матеріального права до виниклих правовідносин.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 вересня 2016 року у частині відмови ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 про відшкодування втрати товарної вартості автомобіля у розмірі 7 296, 87 грн, вартості товарознавчого дослідження автомобіля у розмірі 1 382, 40 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000,00 грн, а також стягненні судових витрат скасувати та залишити у цій частині в силі рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 06 квітня 2016 року.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк