Ухвала

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 607/2320/18

провадження № 61-47666ск18

Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду Сімоненко В. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Тернопільської області від 21 вересня 2018 року у справіза позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_3, в якому просив стягнути аліменти в розмірі 2 800,00 грн щомісячно з сина ОСОБА_4 та з доньки ОСОБА_3 Також просив стягнути аліменти з відповідачів за період з 09 лютого 2015 року, оскільки відповідно до чинного законодавства України повнолітні діти повинні сплачувати аліменти на утримання батьків, які потребують матеріальної допомоги. Згодом ОСОБА_2 уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути з кожного відповідача аліменти щомісячно в розмірі по 1/3 частини від середньої заробітної плати відповідачів.

На обґрунтування вимог посилався на те, що він є особою похилого віку, має поганий зір, страждає на цукровий діабет, варикоз однієї з кінцівок та потребує допомоги, яку мають можливість надавати його повнолітні діти, оскільки отримують самостійний дохід. Проте, такої допомоги останні не надають у зв'язку з чим звернувся з цим позовом до суду.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Судові витрати компенсовано за рахунок держави.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що хоча й судом було встановлено, що позивач є особою літнього віку, перебуває у важкому матеріальному становищі і потребує операційного лікування хвороби кінцівок, однак станом на дату ухвалення судового рішення останній не є непрацездатним (не перебуває на пенсії та не має встановленої групи інвалідності), що є обов'язковою умовою можливості застосування судом статті 202 СК України.

Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 21 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 травня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи заочне рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про непрацездатність ОСОБА_2, відтак останнім не доведено, що він потребує матеріальної допомоги.

26 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 травня 2018 року, постанову апеляційного суду Тернопільської області від 21 вересня 2018 року та просив скасувати оскаржувані ним судові рішення та задовольнити його позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки він є хворим та, як людина літнього віку відповідно до чинного законодавства України має право на допомогу від його повнолітніх дітей.

Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частина перша статті 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи і справи, що виникають з трудових відносин, а згідно частини другої цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження).

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує критерії, визначені в частині третій статті 274 ЦПК України, а саме: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

За встановленими судами обставинами справи та визначеними правовідносинами, які випливають з виплати аліментів, правове регулювання та застосування норм матеріального права не представляє складності.

Суди ухвалювали рішення відповідно до усталеної судової практики, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України). Таким чином, за встановленими фактичними обставинами, справи та правовідносинами; правовим регулювання спору, справа не представляє значної складності, не належить до виключень із категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

За таких обставин справа як така, що не представляє значної складності, є малозначною.

Крім того, відповідно до частини першої статі 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження;

У цій справі обставин, передбачених частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389 та частиною першою статі 411 ЦПК України, за наявності яких судові рішення в малозначних справах підлягають касаційному оскарженню або обставин, за яких судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню не встановлено.

З огляду на викладене та відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389, пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження в даній справі слід відмовити.

Керуючись пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Тернопільської області від 21 вересня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Сімоненко