Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 641/8891/16-ц

провадження № 61-38210 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5 в особі його законного представника ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_6,

представник ОСОБА_7, ОСОБА_6 - ОСОБА_8,

третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2017 року у складі судді Курганникової О. А. та постанову апеляційного суду Харківської області від 17 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Бровченка І. О., Бурлаки І. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 в особі його законного представника ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_6, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання договору дарування недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що його батькам: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 належала кооперативна квартира АДРЕСА_1. Вартість вказаної квартири ними була сплачена у повному обсязі у 1987 році. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері - ОСОБА_10, батько - ОСОБА_9 - зареєстрував зазначену квартиру на своє ім'я, не враховуючи інтересів неповнолітніх дітей, а саме його та його рідного брата. У подальшому 17 червня 2006 року його батько відчужив вищевказану квартиру ОСОБА_11

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 липня 2014 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 17 липня 2006 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_11, визнано недійсним, визнано за ним право власності на 1/6 частку вказаної квартири у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішення апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 липня 2014 року змінено, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 липня 2006 року визнано недійсним у частині купівлі-продажу 1/6 частки квартири. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 травня 2016 року його позов задоволено частково. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 від 19 червня 2013 року, виданого на ім'я спадкоємця ОСОБА_12 - ОСОБА_13 у розмірі 1/3 його частки, що складає 1/6 частку від загальної частини квартири АДРЕСА_1. Витребувано у ОСОБА_7 на його користь належну йому на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 липня 2014 року, з урахуванням рішення апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року, 1/6 частку спірної квартири та надано цю квартиру йому для володіння, користування та розпорядженням своїм майном. У решті у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2016 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 травня 2016 року у частині задоволення його позову про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та стягнення з спадкоємця ОСОБА_12 - ОСОБА_13 - на користь держави судового збору скасовано, у задоволенні його позову у цій частині відмовлено. В іншій частині рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 травня 2016 року залишено без змін.

18 жовтня 2016 року він звернувся до державного реєстратора з вищезазначеним судовим рішення з вимогою про державну реєстрацію права власності на частку у спірній квартирі, проте йому було відмовлено у вчиненні таких дій, оскільки наявне зареєстроване право власності на це майно за особою на підставі договору дарування, посвідченого у 2016 році.

07 квітня 2016 року ОСОБА_7 на підставі договору дарування подарувала ОСОБА_5 в особі його законного представника, квартиру АДРЕСА_1.

Вважав, що такими діями порушено його право власності на спірну квартиру.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 07 квітня 2016 року, укладеного ОСОБА_7 та ОСОБА_5 в особі його законного представника; витребувати у ОСОБА_5 належну йому 1/6 частку вказаної квартири та надати йому для володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Витребувано у ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_4. належну йому на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року 1/6 частку квартиру АДРЕСА_1 та надано її ОСОБА_4 для володіння, користування та розпорядження. У решті у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що власником 1/6 частки спірної квартири є позивач, яка вибула з володіння останнього не з його волі, у зв'язку з чим вимоги щодо витребування з чужого незаконного володіння у ОСОБА_5 в особі законного представника, як добросовісного набувача, на користь ОСОБА_4 вказаної квартири підлягають задоволенню.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 17 квітня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_7, ОСОБА_6 - ОСОБА_8 залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що 1/6 частка спірної квартири, яка на підставі преюдиційних судових рішень належить на праві власності ОСОБА_4,вибула із володіння останнього поза його волею, тому підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 в особі законного представника.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач просить перерозподілити спадщину після смерті матері, а спірна квартира була продана його батьком, тому у цих правовідносинах позивач має право лише на грошову компенсацію в успадкованому ним майні. Отже, суди безпідставно задовольнили віндикаційний позов, оскільки такий спосіб захисту порушених прав є неналежним. Суди не застосували положення статті 1280 ЦК України й підстав для застосування статей 387, 388 ЦК України немає. Судами порушено статтю 41 Конституції України, статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо захисту права власності. Крім того, позивач зловживає своїм правом, відповідачі є неналежними.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У серпні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів (пункт 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Такі ж висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-117 цс 12.

У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що 1/6 частки спірної квартири належна ОСОБА_4 на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 липня 2014 року, з урахуванням рішення апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року, вибуло з володіння останнього не з його волі, що підтверджено належними і допустимими доказами, унаслідок чого вимоги позивача щодо витребування спірної частки квартири у ОСОБА_5 в особі законного представника, як добросовісного набувача, на користь ОСОБА_4 підлягають задоволенню.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем порушено питання щодо перерозподілу спадщини після смерті матері, а спірна квартира була продана його батьком, тому у цих правовідносинах позивач має право на грошову компенсацію в успадкованому ним майні, безпідставні, оскільки вищевказаними судовими рішеннями питання щодо права власності за позивачем на частку у спірній квартирі вже вирішено, питання щодо перерозподілу спадщини у даному випадку не вирішувалося, а позивачем пред'явлено позов про захист свого права власності на належне йому нерухоме майно шляхом пред'явлення віндикаціного позову.

Посилання касаційної скарги на порушення конституційних прав власника спірної квартири, ОСОБА_5 в особі законного представника, безпідставні, оскільки позивач, як власник спірного майна, має право його витребувати із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, так як ОСОБА_4.доведено факт вибуття майна з його володіння не з його волі. У зв'язку з викладеним, посилання касаційної скарги на прецедентні рішення Європейського суду з прав людини, статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 41 Конституції України стосуються саме захисту прав позивача, як власника, позбавленого права володіння й розпорядження.

Склад сторін у справі визначено вірно, чим спростовуються безпідставні у цій частині доводи касаційної скарги.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк