Номер провадження: 22-ц/785/611/18
Номер справи місцевого суду: 523/4816/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2018 року м. Одеса

Справа № 523/4816/16-ц

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Калараш А.А., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря - Томашевської К.В.,

учасники справи:

- позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_4,

- відповідачі - 1) ОСОБА_5; 2) ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7, представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене під головуванням судді Бабакова В.П. 28 березня 2017 рокуо 13 годині 16 хвилині в м. Одесі,

встановила:

У квітні 2016 р. фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4.) звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути на його користь з: 1) ОСОБА_8 - плату за надані послуги за Договором про надання інформаційно-консультаційних послуг та додатковою угодою до цього Договору в розмірі - 52 000,00 грн.; 2) ОСОБА_6 - штраф у розмірі 3% від вартості квартири за невиконання зобов'язань за Договором доручення та Угодою на суму - 31 200,00 грн..

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 04.02.2016 р. між ним та ОСОБА_6 укладено договір доручення, згідно якого ОСОБА_6 доручила йому здійснювати організацію та супроводження правочину по відчуженню належної їй квартири.

04.02.2016 р. між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір про надання інформаційно-консультаційних послуг з покупцем, з метою підбору квартири для подальшої купівлі та додаткову угоду до нього.

04.02.2016 р. між позивачем та відповідачами ОСОБА_5 і ОСОБА_6 укладено угоду про прийняття зобов'язань, направлених на відчуження-придбання нерухомого майна, згідно якої ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зобов'язалися укласти в подальшому договір купівлі-продажу квартири. В подальшому ОСОБА_6 відмовилася від послуг позивача, після чого кожна сторона повернула іншій все, що отримала за цими договорами та угодою.

Разом з тим, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 12.03.2016 р. уклали нотаріальний договір купівлі-продажу квартири, не повідомивши про це позивача.

Досягнуті домовленості з оплати наданих позивачем послуг відповідачі не виконали, оплату наданих послуг не здійснили.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28.03.2017 р. у задоволенні позову ФОП ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 04.02.2016 р. між позивачем та ОСОБА_6 укладено договір доручення, згідно якого ОСОБА_6 доручила позивачу здійснювати організацію та супроводження правочину по відчуженню її квартири.

04.02.2016 р. між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір про надання інформаційно-консультаційних послуг з покупцем, з метою підбору квартири для подальшої купівлі та додаткову угоду до нього.

04.02.2016 р. між позивачем та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 укладено угоду про прийняття зобов'язань, направлених на відчуження-придбання нерухомого майна, згідно якої ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зобов'язалися укласти в подальшому договір купівлі-продажу квартири.

Суд вважає доведеним, що договір про надання інформаційно-консультаційних послуг з покупцем, та додаткова угода до нього розірвані за згодою сторін. За згодою сторін розірвана також угода про прийняття зобов'язань, направлених на відчуження-придбання нерухомого майна. Сторони повернули один одному все, що отримали за цими договорами та угодою, про що свідчать записи про повернення коштів, що матеріальних та моральних претензій один до одного сторони не мають. Договір доручення припинив свою дію у зв'язку з відмовою від нього довірителя.

Вищевказані угоди та договір фактично включають в себе умови попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, який повинен мати нотаріальну форму, однак фактично його укладено у простій письмовій формі, не посвідчено нотаріально, як того вимагають ч. 1 ст. 635, ст. 657 ЦК України, а тому згідно із ст. 220 ЦК України вказаний договір є недійсним (нікчемним) з моменту підписання, та не потребує визнання його недійсним судом(а. с. 146 - 147 зворотня сторона).

ФОП ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ФОП ОСОБА_4 вказує на невідповідність висновків суду обставинам справи про те, що після розірвання договору кожна сторона повернула отримане, помилковість посилання суду про наявність в договорах ознак попереднього договору купівлі-продажу. Договір не може бути розірвано в односторонньому порядку. Не можна одночасно посилатися на взаємовиключні обставини щодо розірвання договору та його недійсності.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримала викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги. Додатково надала витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань про те, що в реєстрі не знайдено запису про ФОП ОСОБА_4. Також надала листа Головного управління статистики в Одеській області від 06.03.2018 р. про те, що станом на 06.03.018 р. АН «Статус» не значиться серед підприємств та організацій, включених в базу даних ЄДРПОУ по території Одеської області.

ОСОБА_6 у письмових запереченнях на апеляційну скаргу вважала необхідним скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилалася на те, що завчасно 05.03.2016 р. попередила АН «Статус» про те, що продавати квартиру по раніше встановленій ціні не буде. Директор агентства нерухомості повідомила їй, що ОСОБА_5 не згодна придбати квартиру за підвищеною ціною. Після розірвання договорів у присутності директора агентства нерухомості вона повернула ОСОБА_5 отримані нею 1 000,00 доларів США, після чого вони розпрощалися. Директор повідомила їй, що ніяких претензій до неї не має. Пізніше від ОСОБА_5 вона взнала, що останню не повідомляли про збільшення ціни на квартиру. Таким чином, сам позивач не виконав умови договору. Її вини в розірванні договорів не має.

ОСОБА_6 та її представник у судовому засіданні підтримали викладені у письмових запереченнях на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

ОСОБА_5 у судове засідання не з'явилася. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки не повідомила. Відзиву на апеляційну скаргу, заяв та клопотань не надала.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Виходячи з вищезазначеного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у розгляді спору, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності ОСОБА_5.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 367 ЦПК України, чинного на час апеляційного перегляду рішення, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України, чинних на час ухвалення рішення судом першої інстанції, передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, чинного на час апеляційного перегляду, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене не підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції вищезазначеним вимогам законодавства у повній мірі не відповідає.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильного висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Разом з тим, колегія суддів не погоджується з вищевказаними підставами обґрунтування судом першої інстанції відмови в задоволенні позову. Вважає, що цих обґрунтувань суд першої інстанції дійшов при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального (ст. ст. 11, 509, 525, 526 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 10, 11, 179, 212, 213 ЦПК України, чинного на час ухвалення рішення) права.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами та досліджених судом доказів встановлено наступні факти.

04.02.2016 р. між АН «Статус» та ОСОБА_6 укладено договір доручення, згідно якого ОСОБА_6 доручила позивачу здійснювати організацію та супроводження правочину по відчуженню її квартири (а. с. 11 - 13).

04.02.2016 р. між АН «Статус» та ОСОБА_5 укладено договір про надання інформаційно-консультаційних послуг з покупцем, з метою підбору квартири для подальшої купівлі та додаткову угоду до нього (а. с. 14 - 16).

04.02.2016 року між АН «Статус» та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 укладено угоду про прийняття зобов'язань направлених на відчуження-придбання нерухомого майна, згідно якої ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зобов'язалися укласти в подальшому договір купівлі-продажу квартири (а. с. 17 - 20).

В усіх вищевказаних договорах їх стороною вказано - АН «Статус», представником якого є - ОСОБА_4. Таким чином, помилковим є висновок суду про укладення позивачем договорів із відповідачами.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Таким чином, встановлено, що між сторонами по справі правовідносини за договорами не виникли.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржене рішення, вищезазначеного до уваги не прийняв. Дійшов хибного висновку про існування між сторонами договірних правовідносин.

Таким чином, апеляційна скарга ФОП ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, тільки в частині зміни підстав обґрунтування відмови в задоволенні позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Оскільки невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права призвело до помилкового обґрунтування відмови у задоволенні позову у зв'язку з розірванням договорів та повернення усього отриманого за ними, колегія суддів вважає, що вказані висновки щодо відмови в задоволенні позову необхідно змінити. Відмовити у позові необхідно у зв'язку з відсутністю між сторонами договірних правовідносин.

В решті рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7, представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 березня 2017 року- змінити в частині обґрунтування підстав відмови у позові.

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 07 травня 2018 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

С. О. Погорєлова