Справа № 440/1376/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Журибіда Б.М.
Провадження № 22-ц/783/5415/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів: Павлишина О.Ф.,Приколоти Т.І.

секретар Бохонко Е.Р.

З участю: представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 на рішення Буського районного суду Львівської області від 06 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, третіх осіб без самостійних вимог: Золочівського МБТІ Львівської області, Буської державної нотаріальної контори Львівської області, Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Буського районного управління юстиції Львівської області, як органу на який покладено функції реєстрації речових прав на нерухомість у Буському районі Львівської області про визнання договору дарування житлового будинку удаваним, -

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням Буського районного суду Львівської області від 06 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_8 В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним та таким, що ухвалене з неповним з'ясування обставин, що мають значення для справи. Стверджує, що судом безпідставно не взято до уваги нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_9 від 19.06.2010 року в якій останній зазначив, що продав будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та отримав кошти за проданий будинок в сумі 1000 доларів від чоловіка ОСОБА_5 за місяць до посвідчення договору та решту суми 3750 доларів США після посвідчення договору. Висновок суду про те, що така заява не береться до уваги, оскільки різниться з наданими в судовому засіданні показами ОСОБА_9 є безпідставним, оскільки жодних розбіжностей не було. Таким чином, дійсні обставини справи щодо факту вчинення удаваного договору дарування встановлені в судовому засіданні неодноразово та підтверджені належними та допустимими доказами, однак суд безпідставно відмовив у задоволенні позову. Крім цього, зазначає, що на час виникнення спірних відносин, а саме на день укладення спірного договору чинними були Кодекс законів про шлюб та сім'ю та Цивільний кодекс УРСР 1963 року, які підлягали до застосування, однак суд застосував Цивільний та Сімейний кодекси, які набрали чинності з 01 січня 2004 року. Відтак, стверджує, що в судовому засіданні під час розгляду даної справи, а також під час розгляду справи про поділ майна подружжя з наданням відповідних доказів було встановлено, що безоплатна передача майна не відбулася, а відтак договір дарування є удаваним правочином. У зв'язку з наведеним та враховуючи те, що спірний будинок набутий у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу, а не договору дарування, відповідач не мала права дарувати його своїй дочці без його згоди. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Із змісту позовних вимог ОСОБА_5 , які були уточнені вбачається, що останній звернувся в суд з позовом про визнання договору дарування житлового будинку від 29.12.2003 року укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 удаваним, застосувавши до даного договору правила, які регулюють договір купівлі-продажу нерухомого майна відповідно до Цивільного кодексу УРСР. Просив визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на спірний житловий будинок за адресою АДРЕСА_1. Визнати недійсним договір дарування житлового будинку за вищевказаною адресою від 07.04.2014 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, витребувати з чужого незаконного володіння даний житловий будинок та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на житловий будинок АДРЕСА_1.

Матеріалами справи та судом встановлено, що згідно договору дарування від 29.12.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори Дячик А.В. за реєстровим номером №3484, ОСОБА_9 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар житловий будинок АДРЕСА_1. Будинок належить дарувальнику на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Буською держнотконторою 20.03.2003 року, зареєстрованого у Львівському обласному БТІ та ЕО 17.12.2003 року, реєстраційний номер 3986687, номер запису 239.

Земельна ділянка належить дарувальнику на підставі Державного акту про право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого на підставі вище названого Свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю 17.12.2003 року № 36.

На підставі Договору дарування ОСОБА_3 зареєструвала право власності, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_1, виданим Львівським ОБТІ та ЕО 26.05.2004 року, номер запису 239 в книзі №2.

Відповідно до Договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 07 квітня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Дячик А.В. за реєстровим номером 212, ОСОБА_3 подарувала спірний житловий будинок ОСОБА_7, яка є донькою сторін.

Відповідно до ст.202 Цивільного кодексу України (далі ЦК) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків.

В узагальненні Верховного Суду України практики розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008 року зазначено, що правочин це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб»єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов»язків. Правомірність є конституційною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та не може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції.

Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.4 ст.202 ЦК дво чи багатосторонній правочин є погодження двох або більше сторін.

Стаття 203 ЦК передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Із матеріалів справи встановлено, що спір стосується двостороннього правочину, а саме договору дарування, який заінтересована особа для якої права і законні інтереси, як позивач вважає, порушені договором та вважав, що договір є удаваним, що між сторонами правочину фактично було укладено договір купівлі-продажу.

За приписами статті 235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Правові наслідки недійсності правочину передбачені ст. 216 ЦК, зазначений правочин відноситься до двохсторонніх.

Із змісту ст. 627 ч.1 ЦК вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насемперед сторони правочину.

Із матеріалів справи встановлено, що суд першої інстанції розглядаючи спір не залучив до участі у справі на стороні відповідача ОСОБА_11, який згідно договору дарування від 29.12.2003 року був Дарувальником житлового будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_1 (його правонаступника ).

Відповідно до п.4 ст. 376 ч.3 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов»язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов»язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з процесуальних підстав.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.3 п.4, 383, 384 , 391 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Буського районного суду Львівської області вд 06 липня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити в позові ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, третіх осіб без самостійних вимог: Золочівського МБТІ Львівської області, Буської державної нотаріальної контори Львівської області, Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Буського районного управління юстиції Львівської області як органу на який покладено функції реєстрації речових прав на нерухомість у Буському районі Львівської області :» Про визнання договору дарування житлового будинку удаваним».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 08 травня 2018 року

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф. Павлишин

Т.І.Приколота