Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Марфіної Н.В. розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, -

у с т а н о в и в :

19.09.2018 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, в якому просить суд визнати недійсним кредитний договір №МФ-577 від 30.05.2018 року.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 30.05.2018 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір. Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору Кредитор зобов'язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п. 1.3. Договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п. 1.2. Договору, а Позичальник зобов'язується повернути Кредитору Кредит у встановлений п.1.4. термін та сплатити проценти за використання кредитом та виконати інші зобов'язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені цим Договором. Згідно з п.1.2. Кредитного договору Сума Кредиту становить 19500,00 грн. Відповідно до п. 1.3. Кредитного договору Кредит надається строком на 15 днів з 30.05.2018 року по 14.06.2018 року. П. 1.4. Кредитного договору встановлює термін повернення кредиту - 14.06.2018 року. Згідно з п.1.5. Кредитного договору плата за користування кредитом встановлюється у вигляді фіксованої ставки у розмірі 0,8%, які сплачуються Позичальником за кожен день строку користування кредитом, зазначеного в п. 1.3 Договору, що дорівнює 292% річних. П.1.6. визначає, що ставка, зазначена в пункті 1.5 цього Договору, застосовується в разі відсутності прострочення виконання Позичальником зобов'язань по сплатам за цим договором. При простроченні сплати за кредит у строк, визначений п. 1.3 Договору, а саме: починаючи з 16 по 29 день користування кредитом, ставка, зазначена в пункті 1.5. цього Договору, не застосовується, а в якості додаткового забезпечення належного виконання зобов'язань Позичальником до моменту погашення простроченої заборгованості встановлюється підвищена процентна ставка в розмірі 1,00% за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 365% річних. Відповідно до п. 1.7. Кредитного договору за період прострочення з 30 по 45 день користування кредитом плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 4,5 процентів за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 1642,5% річних. Поряд з цим, відповідно до п. 1.8. Кредитного договору в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 11% від суми кредиту (2145,00 грн.). Позивачка вважає, що при укладенні договору порушені її права споживача, які передбачені Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про захист персональних даних», у зв'язку із чим вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою припинити порушення, однак вимоги залишились без задоволення. Позивачка вважає порушеними положення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.ч. 2, 3, 4 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.ст. 15, 23 цього Закону. Позивачка вказує, що у кредитному договорі п. 6.3. вона начебто підтверджує, що інформація, зазначена у ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та в частині другій Закону Украйни «Про фінансові послуги та державне ретушування ринків фінансових послуг» отримана нею від Кредитора до підписання цього договору. Позивачка зазначає, що відповідач скориставшись її необізнаністю, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема кредитор не надав їй повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови перед укладенням так і під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Позивачка посилаючись на положення ст.ст. 11, 202, 638, 627, 1054 ЦК України зазначає, що виконання вимоги ч. 2 статті 11 Закону України «Про захист споживачів» в їх сукупності - є обов'язком для Відповідача, визначеним законом, що свою чергу являється істотною передумовою укладання кредитного договору, адже неналежне інформування позичальника може вплинути на його рішення про придбання або не придбання послуги з надання кредиту, а в подальшому і на сплату клієнтом платежів по кредитному договору. Згадуючи у своїй позовній заяві положення ст.ст. 203, 215 ЦК України та роз'яснення Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», позивачка зазначає, що їй, як споживачу, не була надана інформація, яка стосується суті наданих Відповідачем фінансових послуг, а отже відсутнє і будь-яке письмове підтвердження про ознайомлення її з вищенаведеною інформацією. На думку позивача, відповідач проігнорував вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 п. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Позивачка стверджує, що не мала часу детально ознайомитися з Кредитним договором за такий короткий строк, адже їй повинна була бути надана можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює. Крім цього, за твердженням позивача, працівник Відповідача не надав достовірної інформації, мотивуючи свої дії тим, що всі істотні умови договору їй роз'яснено, спонукаючи таким чином її підписати договір якомога швидше. Позивачка вказує, що даний договір містить безліч умов, які регулюються законодавством, з яким вона ніколи в житті не зустрічалась, тому позивачка не мала можливості об'єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які вона отримає в результаті підписання даної угоди, при цьому позивачка посилається на відповідні роз'яснення Постанови Пленуму ВСУ №5 від 12.04.1996 року. Вказуючи на положення ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачка зазначає, що вона не тільки не мала часу прочитати кредитний договір, а й не могла це зробити фізично, через дрібний шрифт Кредитного договору. Також із посиланням на вимоги ст. 230 ЦК України, позивачка вказує, що вона при укладенні Кредитного договору через неналежну інформованість з боку відповідача та необізнаність не могла у повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності, так як не було належним чином детально роз'яснено працівниками Відповідача їх умови. На думку позивача, недотримання та невиконання відповідачем імперативних вимог Закону, встановлених ч.2 ст.12 Закону Украйни «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою згідно ст. 215 ЦК України для визнання кредитного договору недійсним, в зв'язку з не дотриманням відповідачем норм законодавства щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Позивачка зазначає, що відповідно до п.1.8. Кредитного договору в момент повернення кредиту вона сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 11 % від суми кредиту (2145,00 грн.). При цьому, вказуючи на положення ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачка зазначає, що аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну витрат, зокрема, комісію за супровід кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Ураховуючи положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та рішення Конституційного суду у справі №15-рп/2011 від 10.11.2011 року позивачка вважає незаконним встановлення в п.1.8. Кредитного договору оплати комісії за супровід кредиту, а саме за послуги, які супроводжують кредит, що в свою чергу є підставою для визнання такого пункту договору не дійсним. Позивачка вказує, що метою Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, а отже і користувачів споживчого кредиту. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір повинен містити - порядок зміни і припинення дії договору. При цьому позивачка вказує, що відповідно до п. 5.3. Кредитного договору цей Договір набирає чинності з моменту його укладення та видачі Кредиту, строк дії цього договору встановлюється до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань, договір не містить умов про відповідальність відповідача. Посилаючись на положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивачка вказує, що відсутність в кредитному договорі умови про припинення дії договору, про відповідальність відповідача є підставою для визнання такого договору недійсним. Позивачка зазначає, що відповідно до п. 6.4. Договору вона нібито своїм підписом підтверджує, що її письмово повідомлено про включення її персональних даних до бази персональних даних володільцем якої є Кредитор, мету збору персональних даних, а також про її права - суб'єкта персональних даних, визначені ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних», а надана згода на обробку персональних даних є безстроковою та безвідкличною. Позивачка вважає, що вищевказаний п.6.4. договору є незаконним та суперечить абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних» з урахуванням положень ст. 2, п. 6 ст. 6 ЗУ «Про захист персональних даних», ст. 11 Закону України «Про інформацію», ст. 32 Конституції України. Посилаючись на положення абз. 5, 11, п. 2 ст. 8, ст. 15 ЗУ «Про захист персональних даних», ст.ст. 202, 214 ЦК України, позивачка зазначає, що у липні 2018 р. вона направила на адресу відповідача Лист у якому було зазначено: «оскільки мною до Вашої установи раніше була подана згода на обробку персональних даних за Кредитним договором, до яких входить конфіденційна інформація про мене і не дає жодної задокументованої гарантії, завіреної печаткою та підписом керівника, о з цими даними не будуть проводитися будь які маніпуляції, які зможуть нашкодити діловій репутації, а також керуючись п. 11 ч. 2 ст. 8 Закону, який надає право відкликати згоду на обробку персональних даних, я відкликаю згоду на обробку, використання моїх персональних даних». Позивачка вказує, що відповідач у своєму Листі від 10.08.2018 року зазначив, що у ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про захист персональних даних» передбачені виключні випадки коли персональні данні підлягають видаленню або знищенню і враховуючи, що кредитний договір від 30.05.2018 р. не закінчений, правовідносини вважаються не припиненими, а також враховуючи відсутність інформації та документів щодо інших визначених законом підстав для видалення або знищення інформації, у відповідача відсутні правові підстави для задоволення звернення позичальника. На думку позивача відсутність у кредитному договорі права відізвати свою згоду на обробку своїх персональних даних, є порушенням закону та підставою для визнання п. 6.4. Кредитного договору щодо обробки персональних даний недійсним.

Ухвалою суду від 28.09.2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз'яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

Ухвалою суду від 09.11.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

17.10.2018 року до суду надійшов відзив відповідача на позову заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає позовних вимог та просить суд відмовити у їх задоволенні посилаючись на те, що за умовами договору відповідач зобов'язується на умовах визначених Договором на строк визначений п 1.3. Договору, надати позивачу грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. Договору, а позивач зобов'язується повернути відповідачу кредит у встановлений п. 1.4. термін та сплатити проценти за використання кредиту та виконати інші зобов'язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені цим Договором (п. 1.1. кредитного договору), дата повернення кредиту була визначена сторонами - 5 лютого 2017 року ( п. 1.4.), пунктом 2.1. Кредитного договору визначено порядок надання кредиту, пунктом 2.2.1 та п. 2.2.2 кредитного договору визначена процентна ставка за користування кредитом та порядок її сплати, п. 2.3 Кредитного договору визначено порядок повернення кредиту, пунктом 4.1 та 4.2 Кредитного договору встановлена відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе згідно умов договору зобов'язань. Посилаючись на положення ст.ст. 6, 626, 627 ЦК України, відповідач вказує, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, крім договорів, цивільні права та обов'язки виникають також з актів цивільного законодавства. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі, такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Ураховуючи вимоги ст. 638 ЦК України, відповідач зазначає, що істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. На думку відповідача, таким чином, Договір відповідає вимогам, встановленим ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також вимогам ст. 638 ЦК України, де визначені істотні умови договору. Ураховуючи положення ст.ст. 638, 1054 ЦК України, відповідач вказує, що свої зобовязанвя з надання кредиту позивачу він виконав в повному обсязі, умови кредитного договору не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, кредитний договір укладався з додержанням форми, встановленої законодавством, волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам. Вище вказані положення підтверджуються підписанням позивачем договору фінансового кредиту та отримання в розпорядження кредитних коштів і користування ними, що позивачем не оспорюється. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до позиції, яку висловлює Національний Банк України у своєму листі від 18.08.2004 р. № 18-111/3249-8378 «Про деякі питання застосування Цивільного кодексу України в банківській діяльності», де у п. 10 НБУ зазначає, що виходячи з аналізу ЦК України та ГК України істотними умовами кредитного договору як господарського договору відповідно до закону є умови про предмет, ціну, строк його дії, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. У інших випадках, зокрема щодо умов, що наведені в ч. 2 ст. 345 ГК України (зокрема, мета кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту), відсутні підстави вважати їх істотними умовами кредитного договору. Відповідно до ст. 638 ЦК Украйни договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідач зазначає, що із п. 5.10. Договору випливає, що шляхом підписання Кредитного договору Позичальник підтверджує, що інформація зазначена у ст. 1l ЗУ «Про захист прав споживачів» та в частині другій статті Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» отримана ним від кредитора до підписання Кредитного договору. Позичальник підтверджує, що уважно ознайомився із змістом цього договору, всі умови цього кредитного договору зрозумів, повністю з ними згоден, заперечень, зауважень та запитань не має, та зобов'язується їх дотримуватись та виконувати. За таких умов відповідач вважає, що з підписанням Кредитного договору Позивач засвідчив згоду з усіма умовами, викладеними в кредитному договорі. Крім того, в договорі детально розписана сума кредиту, а також проценти за користування кредитом, та інші суми, які підлягають сплаті. З урахуванням положень ст. 203 ЦК України, відповідач вказує, що представником відповідача при укладені договору умови були роз'яснені позивачу, а також практично всі викладені в пунктах договору відповідно: 1) особа та місцезнаходження кредитодавця вказані у розділі 6 договору; 2) кредитні умови, зокрема: а) мета, для якої споживчий кредит може бути витрачений - була роз'яснена позичальникові працівником кредитодавця і позивач не заперечує що уклав споживчий договір та отримав кошти для задоволення особистих потреб; б) форми забезпечення кредиту - передбачена юридична (немайнова) форма забезпечення кредиту викладена в п l.6, l.7 та 4.1, 3.2.4 кредитного договору; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача - були вказані працівником відповідача та зазначені на офіційному сайті відповідача; г) тип відсоткової ставки - змінювана, про що також зазначено в п 1.6., 1.7 кредитного договору; r) суму, на яку кредит може бути виданий - дане положення передбачено п. 1.2 кредитного договору, де вказана сума кредиту; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту - дані відомості вказані в п. 1.8., 1..5 кредитного договору; е) строк, на який кредит може бути одержаний - п. 1.3. кредитного договору; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги - дані відомості також містяться в п.2.3 - 2.6 кредитного договору; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови - п. 2.3.1. кредитного договору; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється - оскільки кредитування здійснюється без застави будь-якого майна, то необхідність в даному пункті відпадає; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те від кого споживач може одержати докладнішу інформацію - були роз'яснені при укладенні договору; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування - всі пропоновані схеми кредитування вказані на сайті відповідача та були роз'яснені працівником відповідача при укладенні договору. Відповідач зазначає, що у своїй діяльності він не керується ЗУ «Про банки і банківську діяльність», оскільки не є банківською установою, а є фінансовою установою. На думку відповідача, твердження позивача про ненадання повної всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення кредитного договору не є вірними, не підтверджується будь-якими доказами і використовується з метою ухилення від виконання зобов'язань за договором. Також відповідач вважає, що посилання позивача на начебто відсутність часу на ознайомлення з умовами кредитного поговору також не підтверджується доказами, відповідачем було надано достатньо часу для вивчення умов договору, крім того умови договору були також опубліковані на сайті відповідача. Також відповідач вказує, що оскільки ЗУ «Про захист прав споживачів» забороняє у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем інформації щодо умов кредитного договору, у тому числі шляхом її друкування шрифтом меншого розміру, ніж основний текст, злиття кольору шрифту з кольором фону тощо, відповідачем було дотримано вимог закону, оскільки договір надруковано однаковим шрифтом з виділенням розділів договору, та необхідними для прочитання відступами. За таких умов відповідач стверджує, що при укладенні оспорюваного кредитного договору ним у відповідності до вимог п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачу була надана інформація як про умови кредитування, так і про сукупну вартість кредиту, а тому позовні вимоги, на думку відповідача, задоволенню не підлягають. Також відповідач вказує, що твердження позивача про відсутність у договорі строку його дії не відповідають дійсності, оскільки в пункті 5.2 Договору строк дії договору встановлюється до повного виконання Сторонами взятих на себе зобов'язань за цим договором. Крім того, відповідач зазначає, що п. 1 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про споживче кредитування», де вказано, що сфера дії закону не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця, враховуючи, що термін дії спірного кредитного договору, відповідно до п. 1.3 складає п'ятнадцять днів, а тому не підпадає під сферу дії закону «Про споживче кредитування». Зважаючи на те, що Закон України «Про споживче кредитування» було вперше опубліковано в повному обсязі в бюлетені «Офіційний вісник України» від 20.12.2016 р., а в перехідних положеннях даного Закону зазначено, що Закон набирає чинності через шість місяців з дня опублікування, тобто, Закон набрав чинності l0 червня 2017 року, а кредитний договір був укладений 30 травня 2018 року (на 15 днів), тому даний договір підпадає під дію саме цього закону. На думку відповідача, враховуючи наведене ним та ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», права споживача в разі придбання ним продукції у кредит, положення даного закону застосовуються до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування», можна дійти висновку, що спірний кредитний договір не підпадає під дію закону «Про захист прав споживачів». Тобто, на думку відповідача, позивач в обов'язковому порядку повинен сплатити судовий збір і надати суду документи, що підтверджують сплату судового збору. Відповідач вважає, що твердження Позивача про не надання Позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформацій про умови кредиту перед укладенням та під час укладенням кредитного договору не є вірним, не підтверджується будь-яким доказами і використовується з метою уникнення виконання зобов'язання за договором. Відповідач посилаючись на положення ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України зазначає, що у кожної людини є свобода вибору фінансової установи, яка займається наданням споживчого кредитування. Свобода вибору укладення договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору, що в свою чергу означає, що Відповідач - це не єдина фінансова установа, яка займається наданням споживчих кредитів. На думку відповідача, Позивач, під час ознайомлення з Умовами кредитного договору, міг відмовитись від даної послуги або взагалі відмовитись від отримання споживчого кредиту саме у Відповідача. За твердженням відповідача, при укладенні Споживчого кредиту інформація про супровід кредитних послуг була чітко зазначена в кредитному договорі, шрифт і подача даної інформації ніяк не відрізняється від іншої інформації, яка надана в кредитному договорі, а саме ні відмінності у шрифті, ні ніякої засекреченості даної інформації, ні подвійного сприймання інформації, все достатньо чітко, доступно, лаконічно і зрозуміло написано. На момент укладення договору у Позивача була можливість відмовитись від укладення даного договору, але Позивач погодився з такими умовами, отримав грошові кошти та користувався ними, про шо сам не заперечує. Відповідач вказує, що комісія за супровід кредиту сплачується в момент повернення кредиту, а оскільки Позивач не виконав основні умови кредитного договору, тобто не повернув відповідачеві суму кредиту, тому і не сплатив ніякої комісії за супровід, тобто ніякі права Позивача не було порушено. Також, відповідач зазначає, що право вимоги за спірним кредитним договором було відступлене ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» відповідно до договору факторингу №2 від 18.09.2018р. про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами, що в свою чергу означає, що Позивач так і не сплачуватиме Відповідачеві комісію за супровід кредиту. Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 26.04.2013 року № 5543-0-33-13/6.1 пунктом 11 частини другої статті 8 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено право суб'єкта персональних даних відкликати згоду на обробку персональних даних. Зважаючи на те, шо відповідно до ст. 11 Закону згода є лише однією з підстав обробки персональних даних, відкликання згоди можливе лише у випадку обробки персональних даних відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 Закону. Відповідно до статті 2 Закону згодою на обробку персональних даних є добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про її надання, а володільцем персональних даних є фізична або юридична особа, якій законом або за згодою суб'єкта персональних даних надано право на обробку цих даних, яка затверджує мету обробки персональних даних, встановлює склад цих даних та процедури їх обробки, якщо інше не визначено законом. Відтак, відповідач зазначає, що відкликання згоди на обробку персональних даних має бути адресовано лише володільцю персональних даних. На думку відповідача, надання згоди на обробку персональних даних за своєю правовою природою є правочином у сенсі статті 202 ЦК України. В той же час статтею 214 ЦК Украйни встановлено, що відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Відкликання згоди можливе лише стосовно майбутньої обробки персональних даних, але не тих даних, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульованими. Проте у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб'єкта персональних даних більше не існує правових підстав для зберігання персональних даних, якщо строки зберігання таких даних не визначені законодавством. За таких умов відповідач зазначає, що уклавши цей кредитний договір, Позивач надала Кредитору свою згоду збирати, зберігати, використовувати, поширювати і отримувати інформацію - дані про неї, відомі Кредитору або третім особам у зв'язку з укладенням та виконанням договору, у тому числі банківську та комерційну таємницю, необхідну при укладанні договорів, у тому числі щодо відступлення права вимоги та переведення боргу. Відповідач вказує, що оскільки, спірний договір з усіма персональними даними було відступлене ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» відповідно до договору факторингу, то дані позивача більше не опрацьовуються товариством відповідача, тому дії Кредитора щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб'єктам відносин, пов'язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб'єкта персональних даних, не є підставою для притягнення Кредитора до цивільно-правової відповідальності. На думку відповідача, позивачем не було наведено належних та допустимих підстав того, що з боку відповідача були порушення вимог законодавства, а тому в позові необхідно відмовити.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Як убачається з матеріалів справи, 30.05.2018 року між позивачем, як позичальником, та відповідачем, як кредитодавцем, був укладений договір кредиту №МФ-577.

За умовами п.п. 1.1. - 1.5., 1.8., 1.9. договору, кредитор зобов'язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п. 1.3. договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п. 1.2. договору, а позичальник зобов'язується повернути кредитору кредит у встановлений п. 1.4. термін та сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші зобов'язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені цим договором. Сума кредиту становить 19500,00 грн. Кредит надається строком на 15 днів з 30.05.2018 року по 14.06.2018 року. Термін (дата) повернення кредиту - 14.06.2018 року. Плата за користування кредитом встановлюється у вигляді фіксованої ставки в розмірі 0,8%, яка сплачується позичальником за кожен день строку користування кредитом, зазначений в п. 3.1. договору, що дорівнює 292% річних. В момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 11% від суми кредиту (2145,00 грн.). Сукупна вартість кредиту у строк, визначений п. 1.3. договору, - складає 4485,00 грн., що дорівнює 559,675% річних і включає процентну станку за цей період користування кредитом, визначену п. 1.5. та комісію за супровід кредиту, визначену п. 1.8. Договору.

Згідно п.п. 2.1., 2.2., 3.1., 3.2.6., 3.3.2. спірного договору кредиту, за користування кредитом позичальник сплачує кредитору проценти у розмірі, зазначеному у п. 5.1. цього договору. Нарахування кредитором процентів за користування кредитом здійснюється за кожен день користування, з дати надання кредиту до дня повного його повернення на залишок фактичної заборгованості від надано/ суми кредиту. День повернення кредиту в часовий інтервал нарахування відсотків не включається. Позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у термін передбачений п. 1.4. договору шляхом внесення готівки в касу кредитора або повернення на розрахунковий рахунок кредитора. Кредитор має право відступати, передавати та будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу свої права за цим договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього договору без згоди позичальника. Позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі передбачені цим договором у порядку, строки та терміни, передбачені п.п. 1.3.-1.8. та п. 2.3. цього договору.

За змістом п.п. 5.3., 6.1., 6.3.-6.5., 6.9. спірного договору кредиту, цей договір набуває чинності з моменту його укладення та видачі кредиту. Строк дії договору встановлюється до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань згідно з цим договором. Позичальник підтверджує свою повну обізнаність та згоду з усіма істотними умовами цього договору, а також із Правилами надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, затверджених кредитором та розміщених на сайті кредитора з моменту укладення цього договору. Позичальник підтверджує, що інформація, зазначена у ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» отримана ним від кредитора до підписання цього договору. Позичальник підтверджує, що його письмово повідомлено про включення його персональних даних до бази персональних даних щодо клієнтів та укладених з ними договорів, володільцем якої є кредитор, мету збору персональних даних, а також про права позичальника - суб'єкта персональних даних, визначені ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних». Надана позичальником згода на обробку його персональних даних є безстроковою та безвідкличною. Позичальник, укладаючи цей договір, надає дозвіл на розкриття конференційної інформації за цим договором, у повному обсязі та у формі, яка визначається кредитором. У тому числі позичальник надає згоду на розкриття інформації, у випадках: відступлення кредитором права вимоги за цим договором третій особі (новому кредитору); звернення кредитором до правоохоронних органів, судових органів, органів нотаріату та/або третіх осіб за захистом своїх прав та інтересів. Позичальник підтверджує отримання від кредитора усієї інформації та надання кредитору усіх запевнень і гарантій, зазначених в цьому розділі Договору, шляхом власноручного підпису на договорі.

Відповідно до положень ст.ст. 203, 204 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

За змістом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст.ст. 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на час укладення спірного договору кредиту, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

За змістом ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування», цей Закон не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця.

Оскільки кредит за спірним кредитним договором надано на п'ятнадцять днів, то на нього не поширюються норми Закону України «Про споживче кредитування».

При цьому, позивачка безпідставно посилається на зміст ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки станом на час укладення кредитного договору, діяла інша редакція зазначеної статті закону, яка викладена вище та яка не передбачала зобов'язань кредитодавця щодо надання будь-якої письмової інформації.

Згідно ч.ч. 2-4 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: 1) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; 2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; 3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; 4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; 5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; 6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; 7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав'язування її придбання. Фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов'язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів.

При цьому, відповідно п.п. 6.3., 6.9. договору кредиту, позичальник підтверджує, що інформація, зазначена у ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» отримана ним від кредитора до підписання цього договору. Позичальник підтверджує отримання від кредитора усієї інформації та надання кредитору усіх запевнень і гарантій, зазначених в цьому розділі Договору, шляхом власноручного підпису на договорі.

Згідно ст.ст. 76, 77, 78, 79, 80, 81, 89 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, посилаючись на те, що відповідач не надав повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту та скористався необізнаністю позивача, остання не надала суду жодних доказів наявності таких обставин, а матеріали справи, зокрема зміст укладеного між сторонами договору кредиту, свідчать про інше, а саме про те, що позивач власним підписом підтвердив надання йому усієї передбаченої законодавством інформації.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману:4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

При цьому, стороною позивача не надано суду жодних доказів їх посилань на існування обставин при укладенні спірного договору, які порушують викладені норми ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, позивачка стверджує, що через дрібний шрифт договору вона не мала фізичної можливості для його прочитання.

Поряд з цим, позивачка до позовної заяви додала копію договору кредиту і суд мав можливість безпосередньо пересвідчитись у тому, що договір абсолютно чіткий та читабельний, а необхідний розмір шрифту для укладення такого договору чинним законодавством України не передбачений. Тож, на підтвердження обставин щодо фізичної неможливості прочитати зміст договору, позивачка мала б надати належні докази, зокрема, можливої наявності у позивача порушень або захворювань зору, тощо. Однак жодних доказів наявності таких обставин суду не надано.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Посилаючись на наведені положення закону позивачка зазначає, що встановлена договором кредиту комісія за супровід кредиту є несправедливим положенням договору кредиту, оскільки це є умовою про зміну витрат.

З такою позиціє позивача суд не погоджується, з огляду на те, що у п. 1.8. договору кредиту чітко та не двозначно зафіксовано, що в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 11% від суми кредиту (2145,00 грн.). У даному випадку відсутня будь-яка зміна витрат для позичальника, адже у договорі передбачено не лише відсоткову ставку за супровід кредиту, а й її розмір визначений у твердій грошовій сумі 2145,00 грн., яку має сплатити позичальник в момент повернення кредиту.

Крім того, за змістом ст.ст. 6, 626, 627, 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Отже, враховуючи положення чинного законодавства України про принципи свободи договору, позивачка мала можливість не вступати у кредитні зносини з відповідачем якщо дійсно вважала встановлення комісії за супровід кредиту несправедливою умовою, натомість позивачка погодила зі своєї сторони такі умови договору підписавши його зміст без будь-яких застережень.

Позивачка жодним чином не зазначає, як встановлення комісії за супровід кредиту порушує принцип добросовісності, що має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. При цьому, суд дослідивши умови договору кредиту стосовно встановленого розміру комісії за супровід кредиту не вбачає у цьому дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно положень ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», на які позивачка посилається як на підстави своїх вимог, договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

На думку позивача відсутність у договорі умов про припинення дії договору та про відповідальність відповідача є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Натомість у п. 5.3. спірного договору зазначено, що цей договір набуває чинності з моменту його укладення та видачі кредиту. Строк дії договору встановлюється до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань згідно з цим договором. Отже, умовами договору встановлено умови припинення дії договору.

Крім того, згідно ч. 4 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», підстави, порядок та правові наслідки припинення дії договорів про надання фінансових послуг визначаються цивільним законодавством, законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг, а також укладеними відповідно до них договорами.

Отже, окрім умов договору, умови припинення дії договору в даному випадку також визначаються цивільним законодавством, зокрема Цивільним кодексом України.

Стосовно посилань позивача на відсутність встановленої умовами договору відповідальності кредитодавця, суд приходить до наступного висновку.

За змістом ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, істотними умовами кредитного договору, відповідно до закону, є умови про предмет, ціну та строк його дії. А отже підписуючи оспорюваний кредитний договір між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, і відсутність у ньому умов про відповідальність кредитодавця не ставить під сумнів його дійсність, тому, враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав відсутності у ньому умов про відповідальність кредитора. Крім того, відсутність у договорі умов про відповідальність фінансової установи не звільняє останню від відповідальності, що визначена законодавством України за порушення договірних зобов'язань.

Відповідно до положень абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», суб'єкт персональних даних має право: 5) пред'являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; 11) відкликати згоду на обробку персональних даних.

За змістом п. 6.4. спірного договору, Позичальник підтверджує, що його письмово повідомлено про включення його персональних даних до бази персональних даних щодо клієнтів та укладених з ними договорів, володільцем якої є кредитор, мету збору персональних даних, а також про права позичальника - суб'єкта персональних даних, визначені ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних». Надана позичальником згода на обробку його персональних даних є безстроковою та безвідкличною.

При цьому, позивачка вважає, що вказаний пункт кредитного договору має бути визнаний недійсним, оскільки відсутність у кредитному договорі права відізвати свою згоду на обробку персональних даних є порушенням закону.

Проте, п.п. 3, 5 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що підставами для обробки персональних даних є: укладення та виконання правочину, стороною якого є суб'єкт персональних даних або який укладено на користь суб'єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб'єкта персональних даних; необхідність виконання обов'язку володільця персональних даних, який передбачений законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про захист персональних даних», персональні дані підлягають видаленню або знищенню у разі припинення правовідносин між суб'єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що відкликати згоду на обробку персональних даних можливо лише до початку здійснення такої обробки, а не після її проведення. Після здійснення обробки персональних даних можливо видалення або знищення персональних даних з підстав визначених законом.

Стосовно самої умови договору кредиту про те, що надана позивачем згода на обробку персональних даних є безстроковою та безвідкличною, суд зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

За таких умов, відсутні підстави для визнання недійсним п. 6.4. спірного договору кредиту, адже сторони обопільно погодили умови договору, в тому числі і умови п. 6.4., при цьому законом не встановлено, що зазначення безстроковості та безвідкличності згоди на обробку персональних даних має своїм наслідком нікчемність такої умови чи наявність підстави для визнання цієї умови недійсною.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що обставини на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог не знайшли підтвердження, не обґрунтовані належними і достатніми доказами, та не є такими, що тягнуть необхідність визнання укладеного між сторонами договору кредиту недійсним. Будь-яких інших підстав, що вказували б на нікчемність або недійсність договору кредиту судом не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 76-81, 89, 141, 178, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 280, 281, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 6, 23, 204, 208, 215, 626, 627, 628, 638, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, Законами України, «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування», «Про захист персональних даних», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», суд -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 17.12.2018 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1);

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» (01135, м. Київ, вул. Жилянська, 101, оф. 601, ).

Суддя -