ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

справа № 627/897/15-ц

провадження № 22ц/818/1152/18

19 грудня 2018 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного провадження у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 05 червня 2018 року, ухвалене суддею Вовк Л.В.,

встановив:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, який уточнила у квітні 2018 року.

В обґрунтування вимог посилалась на те, що 22 квітня 2014 р. її на власному городі покусала собака, власником якої є ОСОБА_2 Постановою від 16.06.2014 року остання притягнута до адміністративної відповідальності за порушення правил тримання собак. В результаті нападу собаки їй спричинені тілесні ушкодження у вигляді забійно -рваних (укушених ) ран обох гомілок ( що кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження ) та компресійного перелому 1-го поперекового хребця, що кваліфікується як середньої тяжкості тілесні ушкодження. Крім того, через отримані травми позивачка втратила можливість працювати та заробляти собі на життя, значні витрати на лікування змусили її позичати гроші, що спричинило додаткові страждання.

Посилаючись на вказані обставини, просила стягнути з відповідача на її користь майнову шкоду у сумі 62836,44 грн. та на відшкодування моральної шкоди - 500 000 грн.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов, просив його задовольнити.

Відповідач зі своїм представником позов визнали частково, просили ухвалити рішення на розсуд суду.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 05 червня 2018 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 майнову шкоду у сумі 1676 грн. та моральну шкоду в сумі 5 000 грн., а всього 6 676 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції змінити та задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Скарга мотивована порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не були взяті до уваги докази, які були досліджені судом у процесі розгляду справи та мали істотне значення для справи. Зокрема впливали на визначення розміру відшкодування понесених позивачем витрат у зв'язку із заподіянням шкоди здоров'ю, а також пов'язаною з цим моральною шкодою.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Погоджується з висновками комісійної судово-медичної експертизи ХОБСМЕ № 520-КЕ/2016/пп від 21.06.2017 року, в якій зазначено, що позивачка перенесла в дитинстві травму хребта. Ознак травматичних ушкоджень, які б могли статися 22.04.2014 року не виявлено, психологічної травми не встановлено.

Вислухавши доповідь судді, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що від нападу собаки відповідачки ОСОБА_1 отримала легкі тілесні ушкодження та перебуваючи на денному стаціонарі придбала медичних препаратів на суму 1676 грн. В іншій частині позовні вимоги про відшкодування майнової шкоди є недоведеними. Визначаючись з розміром моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, судом враховано характер і глибина фізичних та душевних страждань позивача, характер правопорушення, а також вимоги розумності та справедливості.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 22.04.2014 р., близько 10 години, ОСОБА_2 порушила правила тримання собак, в результаті чого її собака забігла на город по АДРЕСА_1 та накинулася на ОСОБА_1, зваливши останню на землю та покусавши їй ноги, чим спричинила шкоди здоров'ю останньої.

Постановою Краснокутського районного суду Харківської області від 16.06.2014 року ОСОБА_2 визнана винною та притягнута до адміністративної відповідальності за ст.154 ч.2 КУпАП з накладенням штрафу в сумі 85 грн. з конфіскацією собаки (а.с.5).

Медичною довідкою №182 від 11.06.2014 р. підтверджується, що ОСОБА_1 проводилось лікування на денному стаціонарі Дублянської амбулаторії ОПСМ з 22.04.2014 року по 16.05.2014 року з приводу покусаної рани н/з лівої гомілки, компресійного перелому тіла L 1. Від госпіталізації в стаціонар хвора відмовилася.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК України).

Загальними вимогами процесуального права визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Так, відповідно до вимог закону судом було встановлено наявність вини відповідачки у спричиненні ОСОБА_1 тілесних ушкоджень внаслідок нападу собаки та як наслідок - завдання майнової та моральної шкоди останній.

При цьому, визначаючи розмір відшкодування витрат на лікування, суд керувався висновками комісійної судово-медичної експертизи ХОБСМЕ № 520-КЕ /2016/пп від 21.06.2017 р., відповідно до якої у ОСОБА_1 мали місце рвано-укушені рани правової і лівої гомілки, забиття поперекового відділу хребта у вигляді гематоми в поперековій ділянці спини з вираженим набряком м'яких тканин. При об'єктивному огляді ОСОБА_1, при проведенні комісійної судово-медичної експертизи, на її гомілках були встановлені рубці з наявністю депігментованих ділянок шкіри навколо їх, які можуть бути слідами від загоєння ран, що були отримані внаслідок укусів собаки, не виключено і при подіях 22.04.2014 р.

Даних, які б вказували на наявність у ОСОБА_1 психологічної травми внаслідок події 22.04. 2014 року не встановлено.

За ступенем тяжкості рвано-укушені рани правової і лівої гомілки у ОСОБА_1 відносяться до легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров'я, гематома в поперековій ділянці відноситься до легких тілесних ушкоджень.

При дослідженні медичної документації встановлено, що ОСОБА_1 перенесла в дитинстві травму хребта, з 1997 р. має інвалідність, страждає поширеним остеохондрозом з переважною ураженням поперекового -крижового відділу хребта, спондильозом… Ознак травматичних ушкоджень, які б могли статися 22.04.2014 р. не виявлено. Тому встановлений у Харківській обласній травматологічній лікарні у липні 2014 р. ( через 3 місяці після подій) діагноз : застарілий компресійний перелом 1-го поперекового хребця, як наслідок травми від 22.04.2014 р. не підтверджується клінічними та рентгенологічними даними.

Наявність у ОСОБА_1 больового синдрому та обмеження рухів у поперековому відділі хребта являється наслідком загострення її хронічного вищевказаного захворювання хребта. Загострення хронічного захворювання могло бути обумовлено падінням постраждалої на спину та удару об тверду поверхню, на що вказує наявність гематоми в поперековій ділянці.

Доводи позивача про безпідставне неврахування висновків лікаря-експерта Ярової К.Ф. №37-КК/16 від 20.09.2016 року, згідно якого в ході подій 22.04.2014 року гр.ОСОБА_1 був спричинений компресійний перелом 1-го поперекового хребця, судовою колегією не приймаються.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 30 травня 1997 року № 8, при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Визначаючи перевагу висновку комісійної судово-медичної експертизи ХОБСМЕ № 520-КЕ /2016/пп від 21.06.2017 р. над заключенням лікаря-експерта Ярової К.Ф. №37-КК/16 від 20.09.2016 року, суд підставно виходив із того, що встановлений у Харківській обласній травматологічній лікарні у липні 2014 р. ( через 3 місяці після подій) діагноз : застарілий компресійний перелом 1-го поперекового хребця, як наслідок травми від 22.04.2014 р. спростовується клінічними та рентгенологічними даними. Наявність у ОСОБА_1 больового синдрому та обмеження рухів у поперековому відділі хребта є наслідком загострення її хронічного захворювання хребта.

З огляду на викладене, завдання середньої тяжкості тілесних ушкоджень у вигляді травми у поперековому відділі хребта належним чином не підтверджено, тому суд обґрунтовано дійшов висновку про стягнення документально підтверджених витрат під час лікування на денному стаціонарі Дублянської амбулаторії ОПСМ з 22.04.2014 року по 16.05.2014 року у сумі 1676,00 грн.

Витрати на проведення процедур масажу на загальну суму 56 000,00 грн. та придбаних ліків на суму 6836 грн. 44 коп. на протязі 2015 -2018 р.р. не підлягають відшкодуванню, оскільки призначення даних процедур та медичних препаратів не пов'язано з отриманням ушкоджень внаслідок події, що сталася 22.04.2014 року.

Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити, що згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під час розгляду справи судам необхідно враховувати правила статей 23, 1167 ЦК України щодо визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди. Зокрема того, що розмір відшкодування визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Стягуючи з відповідачки на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції було враховано висновки вищезазначеної комісійної експертизи, згідно якої наявність у ОСОБА_1 психологічної травми внаслідок події 22.04. 2014 року не було встановлено.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із характеру та обсягу страждань позивача, тяжкості тілесних ушкоджень та вимушених змін у життєвих стосунках, часу необхідного для відновлення попереднього стану та врахував вимоги розумності і справедливості.

З огляду на вказане колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції правильно з'ясував характер правовідносин сторін, урахувавши наявність підстав для відповідальності відповідача за завдану моральну шкоду, у зв'язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди у сумі 5 000 грн.

Таким чином, під час вирішення даного спору судом установлено всі обставини, що мають значення для справи, надано їм належну оцінку, а також оцінено всі докази, з яких суд виходив при вирішенні позову, досліджено обґрунтованість та правильність висновку експертизи в сукупності з іншими доказами.

Підстав для скасування чи зміни рішення судова колегія не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 05 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко