Справа № 489/4100/18
Провадження №2/489/2043/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Румянцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань - Животовою А.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_3, представника позивача - ОСОБА_4 відповідача - ОСОБА_5, представника відповідача - ОСОБА_6, третьої особи _ ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку прощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_7, про визнання права власності на рухоме майно, набуте за усним правочином,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на металеву будку, переробленого з пересувного гаражу без фундаменту, яка розташована на земельній ділянці № АДРЕСА_2 Посилаючись на те, що він не може реалізувати свої права щодо розпорядження майном на власний розсуд, оскільки голова правління садівничого товариства «Пролісок» йому чинить опір щодо перевезення металевої будки на земельну ділянку НОМЕР_3, яка належить його дружині та вимагає від нього письмовий договір купівлі - продажу нотаріально завірений. Зазначає, що договір купівлі - продажу був укладений в усній формі, виконані всі процесуальні дії, від ОСОБА_7 претензій до нього немає.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вказує на те, що металева будка - є допоміжною господарською спорудою у вигляді будки, виготовленої на базі металевого гаражу та є малою архітектурною формою, оскільки була зведена на фундаменті і під'єднана до лінії електропостачання, а отже має ознаки нерухомого майна. На мою вимогу надати нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу, позивачем було відмовлено з посиланням на те, що у нього була усна домовленість з попередніми власниками. Твердження позивача, що між договір купівлі - продажу було виконано в момент вчинення не підтверджується жодними доказами. В нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_7, датованою 18.04.2018 року, не зазначена сума проведення повного розрахунку та дата вчинення правочину. Враховуючи наявність заборгованості по сплаті за членські внески та плати за електроенергію правління СГТ «Пролісок» з метою покриття касових розривів, було прийнято рішення про проведення розширеного засідання правління з питань ліквідації існуючої заборгованості членів товариства, зокрема власника садової ділянки НОМЕР_4, в тому числі розгляду питання про можливість погашення відповідної заборгованості шляхом продажу майна боржників на конкурсних засадах. Не зважаючи на наявне оголошення, позивач 18.04.2018 року не дочекавшись засідання правління, почав зранку готуватися до вивезення будки - гаражу з ділянки НОМЕР_4 без надання відповідних документів про те, що він є власником майна.

Від позивача надійшла відповідь на позовну заяву, відповідно до якої позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В своєї відповіді на відзив відповідач зазначає, що збірна металева будка виготовлена на металевій рамі з металевих срібних одиниць в одне ціле. Внутрішня поверхня ізольована пінопластом і вкрита ДВП. Ознакою рухомого майна є те, що без пошкодження конструкції його можна перевезти на інше місце. Зважаючи на неможливість використати автокран і авто площадку, будку можна було перевезти лише трактором волоком. ОСОБА_8 разом зі своєю дружиною фактично відмовився від права власності на земельну ділянку НОМЕР_4 та вихід з членів СГТ «Пролісок», заявивши про це голові Баштанської рай адміністрації і вчинивши усний правочин з позивачем про продаж всього рухомого майна, яке було розміщено на земельній ділянці НОМЕР_4 і використовувалося для здійснення садово-господарської діяльності. Конфлікт між позивачем та відповідачем виник через бажання відповідача привласнити собі садову будку, яка знаходиться на ділянці НОМЕР_4 і більше 10 років беззастережно використовувалася позивачем на свій розсуд.

З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Відповідно до статуту громадської організації «Садово-городницьке товариство «Пролісок» затвердженого загальними зборами садово-господарського товариства «Пролісок» протокол № 3-17 від 31.05.2017 року, засновниками товариства є власники приватних земельних ділянок, зареєстрованих Баштанською районною радою народних депутатів з 1992 року по 2016 рік, розташованих на території згідно затвердженого плану землеустрою в адміністративних межах Доброкриничанської сільської ради. Юридична адреса товариства : АДРЕСА_1.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, керівником громадської організації «Садово-городницьке товариство «Пролісок» є ОСОБА_5.

Відповідно до п. 1.8.4 Статуту, власники земельних ділянок можуть передавати земельну ділянку у спадщину або відчужувати її іншими способами згідно Земельного кодексу України.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 належала на праві власності земельна ділянка НОМЕР_4, площею 0,12 га, яка розташована на території Доброкриничанської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, садово-городницьке товариство «Пролісок», на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 18.04.1995 року за реєстровим НОМЕР_5.

14 жовтня 2007 року ОСОБА_8 на адресу голови Баштанської районної адміністрації Миколаївської обласної ради подав заяву про звільнення його від належної йому на праві власності земельної ділянки, площею 0,12 га без капітальної забудови з передачею акта права власності на землю правлінню СГТ «Пролісок».

Як вбачається з заяви ОСОБА_7, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С. від 18.04.2018 року, в 2007 році, у зв'язку з відмовою ОСОБА_8 від належної йому на праві власності на земельну ділянку НОМЕР_4 площею 0,12 га, яка розташована на території Доброкриничанської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, садово-городницьке товариство «Пролісок», на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 18.04.1995 року за реєстровим НОМЕР_5, вона з чоловіком продали ОСОБА_3 рухоме майно, яке було нажито під час шлюбу та було розміщене на вказаній земельній ділянці, а саме: металева будка, перероблена з пересувного гаражу, без фундаменту; поливні системи; огорожа (з'єднані дротом бетонні стовпчики); ворота металеві; літній душ; навіс, критий шифером, без фундаменту; шматки труб металевих, профілю «уголок»; саморобний пульверизатор з компресором; садовий інвентар. ОСОБА_7 підтверджує, що розрахунок за вказане рухоме майно був проведений ОСОБА_3 в повному обсязі до передачі майна. Жодних претензій до ОСОБА_3 щодо продажу вказаного майна та розрахунку за нього немає.

Як вказує позивач, все рухоме майно, придбане у ОСОБА_8, крім металевої будки, було перенесено на земельну ділянку № НОМЕР_6, яка належить його дружині.

06 квітня 2018 року на адресу голови правління ГО СГТ «Пролісок» від голови ревізійної комісії Корчинського А.М. надійшла заява про те, що ОСОБА_3 на земельній ділянці НОМЕР_4 велися роботи по демонтажу металевих стовбців огородження ділянки а також фундаменту металевого гаражу .

Як зазначає позивач, на стадії підготовки до транспортування металевої будки, яка розташована на земельній ділянці НОМЕР_4 на земельну ділянку НОМЕР_3, яка налеєить його дружині на праві власності, відповідач почав активно вчиняти дії по перешкоджанню йому вільно розпоряджатися своїм майном.

З листа Баштанського відділу поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області від 16.04.2018 року за вих. № 2811/55-2018, вбачається, що ОСОБА_5 була подана заява про те, що ОСОБА_3 зі своїм сином намагалися з земельної ділянки НОМЕР_4 забрати металевий гараж, не надавши при цьому правовстановлюючі документи. За результатами проведення перевірки, а саме зі слів ОСОБА_3 було встановлено, що він в 2007 році купив у ОСОБА_8 гараж, який розташований на дачній ділянці НОМЕР_4 та 13.04.2018 року хотів перевезти його на ділянку НОМЕР_7, яка належить його сину. Крім цього перевіркою встановлено, що за фактами, вказаними в заяві ОСОБА_5, в діях будь яких осіб ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого КК України, не вбачається.

ОСОБА_3 неодноразово були подані скарги та заяви про усунення перешкод у користуванні власним рухомим майном, що підтверджується матеріалами цивільної справи.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом , звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав , свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб , державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права або інтересу у разі його порушення , невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає в позбавленні володільця можливості здійснити (реалізувати ) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першої ст. 205 ЦК України передбачено, що правочини можуть вчинятися в усній або письмовій формі.

Відповідно до ч. 1ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних справ та обов'язків.

Згідно вимог частини 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Разом з тим статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі і волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Як вбачається з заяви ОСОБА_7, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С. від 18.04.2018 року, ОСОБА_7 підтверджує, що розрахунок за вказане рухоме майно, яке знаходиться на земельній ділянці НОМЕР_4 площею 0,12 га, яка розташована на території Доброкриничанської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, садово-городницьке товариство «Пролісок» був проведений ОСОБА_3 в повному обсязі до передачі майна. Жодних претензій до ОСОБА_3 щодо продажу вказаного майна та розрахунку за нього немає.

Відповідач заперечує факт відчуження ОСОБА_8 рухомого майна, яке знаходиться на земельній ділянці НОМЕР_4 площею 0,12 га, яка розташована на території Доброкриничанської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, садово-городницьке товариство «Пролісок», посилаючись на те, що ОСОБА_3 не надано письмового нотаріального засвідченого договору купівлі - продажу укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_3.

У судовому засіданні ОСОБА_7 підтвердила факт продажу спірного майна позивачу, вказала що у 1992 році вони з чоловіком купили гараж металевий та переобладнали його бід житло. У 2007 році вони продали металеву будку разом з усім інвентарем ОСОБА_3 та віддали ключи.

Свідок ОСОБА_4 в заяві повідомив суд про те, що він був присутнім при укладенні усного договору - купівлі продажу садового майна, розташованого на земельній ділянці НОМЕР_4 між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 Також підтверджує факт того, що ОСОБА_3 протягом наступних років часто використовував садовий будинок на ділянці НОМЕР_4 в якості складу для зберігання свого власного майна.

Від свідка ОСОБА_11, надійшла заява, відповідно до якої вона підтверджує факт, що ОСОБА_3 після того, як в жовтні 2007 року купив у ОСОБА_8 садову будку з усім майном, яка розташована на земельній ділянці НОМЕР_4, використовував його в якості складу для зберігання свого власного майна.

За правилами частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно до ч. 1ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферта) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У відповідності до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, суд може визнати такий договір дійсними.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, з урахуванням вказаних норм закону, враховуючи, що сторони домовились щодо істотних умов договору купівлі-продажу рухомого майна та відбулось повне його виконання, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_7, про визнання права власності на рухоме майно, набуте за усним правочином - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на рухоме майно:

-металеву будку, переробленого з пересувного гаражу без фундаменту;

-поливні системи;

-огорожу (з'єднані дротом бетоні стовпчики);

-ворота металеві;

-літній душ;

-навіс, критий шифером без фундаменту;

-шматки труб металевих, профілю «уголок»;

-саморобний пульверизатор з компресором;

-садовий інвентар, які розташована на земельній ділянці № АДРЕСА_2

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 704грн. 80 коп. (сімсот чотири гривни вісімдесят копійок).

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Апеляційного суду Миколаївської області.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3

Відповідач: ОСОБА_5, проживає за адресою: АДРЕСА_4

Третя особа: ОСОБА_7, РНОКПП НОМЕР_2, проживає за адресою: АДРЕСА_5

Суддя Ленінського районного

суду міста Миколаєва Н.О. Рум'янцева

Повний текст судового рішення складено «15» листопада 2018 року.