Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 373/283/15-ц

провадження № 61-32118 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Переяслав-Хмельницька дитяча музична школа імені Павла Сениці, відділ культури і туризму Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2017 року у складі судді Керекези Я. І. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Білоконь О. В., Приходька К. П., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Переяслав-Хмельницької дитячої музичної школи імені Павла Сениці, відділу культури і туризму Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області, третя особа - ОСОБА_6, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до наказу Хмельницької дитячої музичної школи імені Павла Сениці від 25 серпня 1992 року № 2а його було прийнято на посаду викладача по класу балалайки. Наказом Хмельницької дитячої музичної школи імені Павла Сениці від 29 вересня 1993 року його переведено на посаду викладача по класу гітари. 23 грудня 2014 року наказом Хмельницької дитячої музичної школи імені Павла Сениці його звільнено з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин, який було допущено 02 грудня 2014 року, а саме за відсутність на робочому місці 3 години 15 хвилин.

Вважав своє звільнення незаконним та таким, що відбулось з порушенням його трудових прав, оскільки 02 грудня 2014 року він був на роботі і досяг усної згоди з директором музичної школи про звільнення за згодою сторін, тому з 03 грудня 2014 року з вказаних причин він не працював. Наказом Хмельницької дитячої музичної школи імені Павла Сениці від 03 грудня 2014 року його було звільнено з роботи за згодою сторін, проте 04 грудня 2014 року цей наказ було скасовано. З вищевказаними наказами відповідача від 03 та 04 грудня 2014 року його ніхто не ознайомлював, про своє звільнення за прогул на підставі наказу Хмельницької дитячої музичної школи імені Павла Сениці від 23 грудня 2014 року він дізнався 17 січня 2015 року, отримавши лист від голови профспілкової організації.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просив суд наказ Хмельницької дитячої музичної школи імені Павла Сениці від 23 грудня 2014 року про його звільнення з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин, визнати незаконним, поновити його на роботі на посаді викладача класу гітари та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 02 грудня 2014 року позивач повинен був перебувати на робочому місці та проводити заняття з дітьми, проте у цей день ним було допущено прогул без поважних причин, що підтверджується актом від 02 грудня 2014 року, унаслідок чого його звільнено з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Крім того, позивач зазначив про те, що між ним та директором музичної школи існувала усна домовленість про звільнення з роботи за згодою сторін з 03 грудня 2014 року, а, отже, останній 02 грудня 2014 року повинен був перебувати на робочому місці. ОСОБА_4 на підтвердження поважності причин його відсутності на робочому місці не надано. Згода на звільнення позивача з роботи надана зборами виробничого органу первинної профспілкової організації музичної школи, а не первинною організацією профспілки, відповідає положенням трудового законодавства, оскільки первинна організація профспілки є первинною ланкою профспілкової організації, яка здійснює свої повноваження через утворені відповідно до Статуту виборні органи.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що 02 грудня 2014 року позивачем було допущено прогул без поважних причин, безпідставними є посилання останнього на його домовленість з директором школи про звільнення за згодою сторін з 03 грудня 2014 року, оскільки такі обставини не спростовують обов'язок ОСОБА_4 перебувати на роботі 02 грудня 2014 року. Рішенням профспілкового комітету музичної школи від 22 грудня 2014 року надано згоду на звільнення позивача за прогул, що мав місце 05 грудня 2014 року. Протоколом зборів первинної профспілкової організації музичної школи від 23 січня 2017 року вирішено вважати дату звільнення позивача за прогул без поважних причин не 05 грудня 2014 року, а 02 грудня 2014 року, такі обставини виникли унаслідок технічної описки. Отже, протоколом зборів первинної профспілкової організації було надано згоду на звільнення позивача за прогул 02 грудня 2014 року без поважних підстав.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що його звільнено з робити з порушенням трудових прав, оскільки він не допускав прогулу без поважних причин. 02 грудня 2014 року він був на роботі та у цей день між ним та директором музичної школи було досягнуто усної згоди щодо його звільнення за згодою сторін з 03 грудня 2014 року. Отже, вказана усна домовленість з директором музикальної школи є поважною причиною відсутності його на роботі 02 грудня 2014 року. У порушення вимог статті 43 КЗпП України не отримано згоди первинної організації профспілки, а згода, надана зборами виробничого органу первинної профспілкової організації музичної школи, не є належною.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, виконавши вимоги частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, дійшли правильного висновку про те, що 02 грудня 2014 року позивач повинен був перебувати на робочому місці та проводити заняття з дітьми, проте у цей день ним було допущено прогул без поважних причин, унаслідок чого його звільнено з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Крім того, ОСОБА_4визнав факт відсутності його 02 грудня 2014 року на роботі з тих підстав, що між ним та директором музичної школи існувала усна домовленість про звільнення з роботи за згодою сторін з 03 грудня 2014 року. Проте позивач таких доказів не надав, не врахував те, що 02 грудня 2014 року він повинен був перебувати на робочому місці.

Суди дійшли вірного висновку про те, що ОСОБА_4 на підтвердження поважності причин його відсутності на робочому місці належних та допустимих доказів не надано, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що протоколом зборів первинної профспілкової організації було надано згоду на звільнення позивача за прогул 02 грудня 2014 року без поважних причин, оскільки хоча рішенням профспілкового комітету музичної школи від 22 грудня 2014 року надано згоду на звільнення позивача за прогул, що мав місце 05 грудня 2014 року. Проте протоколом зборів первинної профспілкової організації музичної школи від 23 січня 2017 року вирішено вважати дату звільнення позивача за прогул без поважних причин не 05 грудня 2014 року, а 02 грудня 2014 року, такі обставини виникли унаслідок технічної описки. Отже, вимоги статті 43 КЗпП України виконано, оскільки згода надана первинним профспілковим органом.

Доводи касаційної скарги про те, що 02 грудня 2014 року він був на роботі та у цей день між ним та директором музичної школи було досягнуто усної згоди щодо його звільнення за згодою сторін з 03 грудня 2014 року, безпідставні, оскільки така усна домовленість не звільняє ОСОБА_4 від обов'язку бути на роботі 02 грудня 2014 року.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк