ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2018 року

м.Суми

Справа №587/221/18

Провадження № 22-ц/788/764/18

Апеляційний суд Сумської області в складі коле гії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Кононенко О.Ю., Криворотенка В.І.,

за участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - Спільне агрохімічне підприємство «Родючисть» (Товариство з обмеженою відповідальністю),

відповідачі: ОСОБА_1, фермерське господарство «НАТОН»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу фермерського господарства «НАТОН» на ухвалу Сумського районного суду Сумської області у складі судді Черних О.М. від 02 квітня 2018 року, постановлену у м. Суми,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У січні 2018 року Спільне агрохімічне підприємство «Родючисть» (Товариство з обмеженою відповідальністю) (далі - САП «Родючисть») предявило позов до ОСОБА_1, фермерського господарства «НАТОН» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Позов мотивований тим, що 25 вересня 2007 року позивач і ОСОБА_1 уклали договір оренди належної останньому на праві власності земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :02:003:0052 строком на 10 років. Договір зареєстрований у Сумському районному реєстраційному відділі Сумської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 48 від 25 червня 2008 року.

Однак, 29 грудня 2015 року ОСОБА_1 уклав з фермерським господарством «НАТОН» інший договір оренди цієї ж земельної ділянки.

Позивач вважає, що договір оренди від 29 грудня 2015 року укладений з порушенням вимог статей 203, 215 ЦПК України, а тому просив визнати його недійсним.

02 квітня 2018 року Спільне агрохімічне підприємство «Родючисть» (Товариство з обмеженою відповідальністю) звернулось до суду із заявою про забезпечення позову, яку мотивовано тим, що в провадженні суду перебуває багато аналогічних справ за позовом САП «Родючисть» до фермерського господарства «НАТОН», під час розгляду яких відповідачами здійснюються дії, направлені на штучну зміну предмету позову, що ускладнює захист прав та інтересів позивача і виконання рішення суду. Заявник просив заборонити відповідачам укладати правочини щодо спірної земельної ділянки і здійснювати дії щодо реєстрації та/або припинення реєстрації права оренди відповідної земельної ділянки до розгляду справи по суті.

Ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 02 квітня 2018 року заява позивача про забезпечення позову задоволена.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд керувався тим, що між сторонами є спір, отже, невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.

У квітні 2018 року фермерське господарство «НАТОН» подало апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права і відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги фермерське господарство «НАТОН» посилалось на те, що ухвалою про забезпечення позову суд фактично вирішив справу по суті, не урахувавши, що 23 вересня 2017 року Спільне агрохімічне підприємство «Родючисть» (Товариство з обмеженою відповідальністю) і ОСОБА_1 уклали договір про припинення договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0052, про що до Державного реєстру внесений відповідний запис. Крім того, суд на порушення вимог статті 153 ЦПК України не вжив заходів щодо встановлення правомірності вимог позивача про забезпечення позову, не викликав заявника для надання пояснень або додаткових доказів.

САП «Родючисть» у відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти задоволення апеляційної скарги, мотивуючи тим, що 08 лютого 2018 року проведена реєстрація припинення договору оренди земельної ділянки від 29 грудня 2015 року і того ж дня було зареєстровано за фермерським підприємством «НАТОН» право оренди спірної земельної ділянки на підставі іншого договору від 24 вересня 2017 року. Відповідачі не позбавлені права звернутися до суду із заявами про скасування заходів забезпечення позову, а вид забезпечення позову, який застосував суд, не порушує їх права.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи не зявились у судове засідання; про дату, час і місце розгляду справи повідомлені.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову суд має перевірити, чи дійсно надані стороною докази свідчать про реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, при цьому врахувати співмірність позовних вимог та виду забезпечення позову.

Однак суд першої інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом заборони відповідачам укладати будь-які правочини відносно земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0052 і здійснювати дії щодо реєстрації та/або припинення реєстрації права оренди земельної ділянки, порушив норми процесуального права і не пересвідчився, зокрема в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; не з'ясував обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З огляду на виділені матеріали справи предметом і підставою позову є визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, який 29 грудня 2015 року уклали ОСОБА_1 та фермерське господарство «НАТОН». Вимога про застосування наслідків недійсності правочину не пред'явлена.

Як установлено судом апеляційної інстанції, надані стороною докази не свідчать про реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у справі за позовом про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, який відповідно до вимог статті 236 ЦК України є недійсним з моменту його вчинення.

Крім того, заходи забезпечення позову шляхом заборони відповідачам укладати будь-які правочини щодо спірної земельної ділянки не є співмірними із заявленими позивачем вимогами, зокрема обмежують здійснення ОСОБА_1 права володіння, користування, розпорядження земельною ділянкою, яка є його приватною власністю.

За таких обставин суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачам укладати будь-які правочини відносно земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0052 і здійснювати дії щодо реєстрації та/або припинення реєстрації права оренди земельної ділянки може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Отже, суд апеляційної інстанції частково приймає наведені в апеляційній скарзі доводи і відхиляє викладені у відзиві аргументи про постановлення судом оскарженої ухвали з додержанням норм процесуального права і прав відповідачів.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи (не додержання судом вимог частини третьої статті 153 ЦПК, неврахування факту укладення 23 вересня 2017 року між позивачем і ОСОБА_1 договору про припинення договору оренди спірної земельної ділянки) суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки питання виклику особи, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, вирішується судом, який розглядає заяву про забезпечення позову. Відповідно до статей 126, 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним, а вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється.

Договір від 23.09.2017, на який посилається особа, яка подала скаргу, не є предметом і підставою даного позову, а тому не підлягає дослідженню судом при розгляді заяви про забезпечення позову.

Посилання позивача у відзиві на те, що відповідачі не скористались правом звернення до суду з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, а подання апеляційної скарги на ухвалу направлено на затягування розгляду справи по суті, не є обґрунтованими, оскільки законом визначено право учасників справи оскаржити ухвалу про забезпечення позову, що у силу ч. 10 ст. 153 ЦПК не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Установивши, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, суд апеляційної інстанції скасовує оскаржену ухвалу та ухвалює нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви Спільного агрохімічного підприємства «Родючисть» (Товариство з обмеженою відповідальністю) про забезпечення позову.

Керуючись ст. 367, п.2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу фермерського господарства «НАТОН» задовольнити частково.

Ухвалу Сумського районного суду Сумської області від 02 квітня 2018 року скасувати.

У задоволенні заяви Спільного агрохімічного підприємства «Родючисть» (Товариство з обмеженою відповідальністю) про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.М. Біляєва

Судді: О.Ю. Кононенко

ОСОБА_3

Дата складення повного судового рішення 08 травня 2018 року

ОСОБА_4Біляєва