АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/4751/16-ц 22-ц/774/519/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 216/4751/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання : Євтодій К.С.

сторони справи: позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 03 лютого 2017 року, ухваленого суддею Онопченком Ю.В. у м. Кривому Розі,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання часток у спільній сумісній власності. В мотивування заявлених вимог послалась на те, що є співвласником житлового будинку з господарчими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Іншим співвласником будинку є її чоловік - ОСОБА_2

Зазначений будинок набутий сторонами у спільну сумісну власність на підставі договору дарування від 07 серпня 2000 року. При укладанні договору, частки кожного із співвласників виділено не було. Посилаючись, що відповідач відмовляється у досудовому порядку визначити частки у спільній сумісній власності, вона вимушена звертатись до суду. Тому, просила суд визнати за нею та відповідачем право власності по 1/2 частці за кожним на житловий будинок з господарчими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 03 лютого 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кожним окремо, право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарчими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, та складається з шлакоблочного будинку «А-1», житловою площею 43,3 кв.м., загальною площею 64,9 кв.м., шлакоблочної літньої кухні «Г», цеглового гаражу «В», цеглової вбиральні «Д», водоколонки «І», замощення «П», огорожі №1-2.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом не надано оцінку викладеним запереченням. Зокрема судом не взято до уваги, що при укладанні договору дарування сторонами було обумовлено, що його частка становить ? від домоволодіння, а частка позивача ?, що може підтвердити його мати дарувальник ОСОБА_3, яку суд не викликав та не допитав, як свідка.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія суддів не знайшла підстав для задоволення заяви відповідача ОСОБА_2 про відкладення розгляд справи, у зв'язку зі зміною представника та необхідністю підшукування нового. Як зазначає в заяві сам відповідач, його представник не діє в його інтересах з січня 2018 року, тобто у нього було достатньо часу для укладання нової угоди для надання правової допомоги. Справа перебуває на розгляді в апеляційній інстанції тривалий час, щоб уникнути порушення розумного строку її розгляду, колегія суддів дійшла висновку про доцільність розглянути справу без участі сторін, які не скористались правом безпосередньої участі в судовому засіданні.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Матеріалами справи встановлено, що згідно тексту договору дарування від 07.08.2000 року ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1

прийняли в дар житлового будинку з господарчими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. При укладанні договору частки у спільному сумісному майні не виділено ( а.с.6).

Як видно з матеріалів справи та не заперечується сторонами з 03 грудня 1999 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі ( а.с.5).

Спір між сторонами виник стосовно рівності часток у спільній сумісній власності.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини (1948) проголошує право приватної власності, як основне і невідчужуване право людини.

В ст. 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950), що набрала чинності для України з 11.09.1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст. 9 Конституції України, сформульовані основні принципи здійснення правомочностей власника, як-от: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Рівність громадян у своїх правах, забезпечення усім власникам рівних умов здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної сумісної власності закріплено приписами ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 355 ЦК України.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

Стаття 357 ЦК України передбачає, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір частко у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного зі співвласників у придбання ( виготовлення, спорудження).

З огляду на те, що спірне майно домоволодіння, було придбано сторонами за безоплатнім договором дарування, тобто жодний із подружжя не було здійснено вкладу, тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про рівність часток кожного із співвласників по ?.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 посилався, що йому на підставі укладеного договору дарування належить ? частки домоволодіння. Проте, дані посилання, спростовуються текстом укладеного договору дарування в якому не має посилання на частки обдарованих та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Обов'язок доведення заявлених вимог законодавством покладено на сторони. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

На суд покладається обов'язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 57 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до вимог ст. ст. 59, 60 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення закріплено й у статтях 76-81 ЦПК України, в редакції від 03 жовтня 2017 року.

Як видно з матеріалів справи та умов укладеного договору дарування, частки обдарованих не були виділені. Посилання відповідача про намір дарувальника ОСОБА_2 обдарувати сторони справи у іншому розмірі, ніж рівному, що зазначено в договорі не знайшли свого підтвердження.

Не може бути підтверджений факт нерівності часток у спільному майні поясненнями свідка ОСОБА_3, яка є зацікавленою особою, зі сторони відповідача, оскільки є його рідною матір'ю, у якої вочевидь пряма зацікавленість у вирішенні спірного питання, з огляду на припинення шлюбних відносин між сторонами. Тому, її пояснення не мають правового значення для вирішення спірного питання, оскільки не можуть спростувати рівність часток у спірному домоволодінні.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, поки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

На час розгляду справи, Договір дарування від 07.08.2000 року є чинним, ніким не оспорений, дійсний, тому підстави вважати частки обдарованих відмінними від рівних, колегія суддів не вбачає.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 03 лютого 2017 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: