ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 264/2331/15-ц

провадження № 61-1244св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_4,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_7,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичекова Олена Анатоліївна,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2015 року, ухвалене у складі судді Кузнецова Д. В., та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Кочегарової Л. М., Ігнатоля Т. Г., Попової С. А.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулась з позовом доОСОБА_5, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні об'єктом права власності шляхом витребування домоволодіння АДРЕСА_1 у відповідачів і зобов'язання їх передати за актом приймання-передачі вказаний об'єкт у технічно справному стані, який відповідає технічному паспорту; виселення відповідачів з домоволодіння.

В обґрунтування позову зазначала, що їй на підставі договору дарування від 5 лютого 2015 року на праві власності належить домоволодіння по АДРЕСА_1. Раніше вказане домоволодіння належало ОСОБА_7, який дозволив тимчасово проживати в ньому своєму сину ОСОБА_5 В 2012-2014 роках відбувався розгляд справи за позовом ОСОБА_7 про виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_7, яка вселилась в будинок самовільно. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2014 року у виселенні вказаних осіб відмовлено, оскільки вони були членами сім'ї ОСОБА_7

На час звернення до суду з вказаним позовом відповідачі не є членами сім'ї позивача та не мають правових підстав для подальшого користування майном. Позивач не має наміру надавати домоволодіння у користування відповідачам, вони не здійснюють оплату за користування будинком. Проживання відповідачів у будинку порушує права позивача на користування та розпорядження належним їй майном, вимога про добровільне виселення з будинку ними не виконана.

У червні 2015 року ОСОБА_5 звернувся із зустрічним позовом, уточненим у липні 2015 року, до ОСОБА_4, ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7, приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Чичекова О. А., про визнання недійсним укладеного 5 лютого 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 договору дарування об'єкта незавершеного будівництва, розташованого по АДРЕСА_1, та визнання права власності на 27,8% вказаного домоволодіння.

В обґрунтування позовних вимог позивач за зустрічним позовом посилався на те, що договір дарування вчинено без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, тобто він є фіктивним. Зокрема, договір дарування укладено з метою виселити ОСОБА_5 та його матір ОСОБА_7 зі спірного домоволодіння. ОСОБА_4 є власником домоволодіння АДРЕСА_2 в якому й проживає. Наміру проживати у спірному домоволодінні, продовжувати його будівництво вона не має. При цьому ОСОБА_7 (батько позивача за зустрічним позовом), посвідчивши договір дарування, у похилому віці залишився без житла.

ОСОБА_5 зазначає, що після вселення за згодою батька до спірного домоволодіння ним були виконані будівельні роботи в прибудові літ. А 1-1: забетоновано та облаштовано вхід до будинку; встановлено чотири метало-пластикових вікна; відремонтовані регістри саморобних батарей і груба; зроблена стяжка в санвузлі; пофарбовано підлогу; замінено дерев'яні двері на металеві; проведено водопровід від центрального та зроблено розводку по прибудові; встановлено раковину, сантехніку, душову кабіну; сплачено штраф за незаконне підключення електроенергії в сумі 4 500 грн.; відкрито особовий рахунок; встановлено лічильник; викопано зливну яму; встановлено міжкімнатні двері.

Також у будинку літ А-1 виконані наступні роботи: штукатурка фундаменту; встановлення семи метало-пластикових вікон; штукатурка відкосів та цоколю задньої стінки будинку; ремонт та заміна шиферу на даху; встановлення конику; в кімнаті 1-3 засипано шлаком підлогу; прибрано простінки в кімнатах літ.1-4, 1-5, 1-6, на що було отримано згоду батька; зашпакльовано стіни в кімнатах 1-3, 1-4, 1-5; засипано шлаком підлогу; встановлено фронтон та проведено кладку цегли.

У дворі встановлено паркан, металеві ворота і бордюри, піднятий рівень двору, встановлено металеву арку, поглиблено підлогу у гаражі, забетоновано вхід у гараж, встановлено нові ворота, проведено освітлення, влаштовано під'їзд до гаражу, зашпакльовано стелю у гаражі. Крім того, було придбано 70 кисневих труб вартістю 6 756 грн.

У період проживання у будинку він підтримував його в належному стані, сплачував житлово-комунальні послуги; всі роботи виконував з дозволу батька, який обіцяв у подальшому передати будинок у власність йому та брату.

Посилаючись на проведення суттєвих ремонтно-будівельних робіт у домоволодінні, благоустрою двору і земельної ділянки, тривале проживання у будинку та збільшення готовності об'єкта незавершеного будівництва з 27,8% до 84% на суму 97 101 грн, на підставі статей 328 та 331 ЦК України просив визнати за ним право власності на частину домоволодіння.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2015 року первісний позов задоволено.

Усунено ОСОБА_4 перешкоди у користуванні об'єктом незавершеного будівництва - домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом витребування домоволодіння у ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Зобов'язано ОСОБА_5 та ОСОБА_7 передати ОСОБА_4 вказаний об'єкт незавершеного будівництва готовністю 84% і виселено їх з вказаного об'єкта.

Стягнено з відповідачів у рівних частинах на користь позивача судовий збір у сумі 243,60 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на 27,8% домоволодіння відмовлено.

Задовольняючи первісний позов, суд мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_7 у 2008 році вселилася у спірне домоволодіння без згоди його власника ОСОБА_7, тому підлягає виселенню на підставі частини третьої статті 116 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення як особа, яка самоправно зайняла жиле приміщення.

Також суд зазначив, що ОСОБА_5, який проживав у спірному домоволодінні до його продажу на законних підставах (за згодою попереднього власника, його батька ОСОБА_7.), після припинення права власності ОСОБА_7 на домоволодіння втратив право користування ним, що є законною підставою для виселення.

Суд дійшов висновку, що відповідачі проживають у належному позивачу будинку без достатніх правових підстав, чинять їй перешкоди у користуванні власністю, тому для захисту її прав необхідно усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачів з будинку без надання іншого жилого приміщення.

Встановивши, що спірним домоволодінням володіють відповідачі, які чинять позивачу перешкоди у користуванні будинком, а позивач як його власник не має вільного доступу до будинку та ключів від нього, на підставі статті 387 ЦК України суд дійшов висновку про задоволення вимог ОСОБА_4 в частині захисту її права власності шляхом усунення перешкод у користуванні об'єктом незавершеного будівництва та витребування домоволодіння у відповідачів, а також зобов'язання відповідачів передати позивачу об'єкт незавершеного будівництва готовністю 84%.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання договору дарування недійсним, суд мотивував своє рішення тим, що дії сторін договору свідчать про намір створення правових наслідків, які обумовлюються договором дарування, і позивачем за зустрічним позовом не надано суду доказів фіктивності договору.

Встановивши, що ОСОБА_5 у 2006 році з дозволу колишнього власника ОСОБА_7 тимчасово вселився у будинок по АДРЕСА_1 та самостійно безоплатно користувався приміщеннями домоволодіння, суд зазначив, що до вказаних правовідносин підлягають застосуванню положення глави 58 та 60 ЦК України, які регулюють загальні положення про найм та позичку.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання за ОСОБА_5 права власності на 27,8% домоволодіння, суд з урахуванням положень статті 778 ЦК України послався на недоведеність наявності згоди ОСОБА_7 на здійснення сином будівельних робіт та поліпшень домоволодіння; судом не встановлено проведення ОСОБА_5 значних поліпшень, виконаних з дозволу власника, які б у своїй сукупності створювали нову річ; самовільне проведення ним перепланування і ремонту внутрішніх приміщень домоволодіння не призвело до створення нової речі і позивачем за зустрічним позовом не надано доказів неможливості відокремлення проведених ним поліпшень та доказів звернення до ОСОБА_7 з вимогою відшкодувати вартість понесених витрат, тоді як ОСОБА_7 та ОСОБА_4 у судовому засіданні неодноразово висловлювали згоду на відокремлення проведених поліпшень або на відшкодування їх вартості.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін з посиланням на те, що воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У квітні 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_7 звернулися з касаційною скаргою, у якій просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, направити справу на новий розгляд або прийняти нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у 2006 році ОСОБА_5 за згодою батька ОСОБА_7 вселився у прибудову літ. А 1-1 та почав ремонтно-будівельні роботи після сварки у 2012 році між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 У 2013 році останній звернувся з позовом про виселення сина ОСОБА_5 та колишньої дружини ОСОБА_7, у задоволенні якого відмовлено. Після цього був укладений спірний договір дарування.

Заявники зазначають, що між сторонами існувала усна домовленість про вселення та виконання будівельних робіт, в результаті проведення яких готовність об'єкта незавершеного будівництва збільшилася з 39% до 84%.

Cуди безпідставно застосували до спірних правовідносин норми, що стосуються договору позички та договору найму, чим вийшли за межі позовних вимог, оскільки такі договори між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не укладалися.

Суди не дали оцінки звіту про оцінку вартості будівельних та оздоблювальних матеріалів і робіт, які використані при будівництві домоволодіння, від 18 червня 2015 року, відповідно до якого співвідношення вартості понесених ОСОБА_5 витрат до загальної вартості становить 27,8%, що становить частку його внеску у будівництво житлового будинку; квитанціям про придбання будівельних матеріалів для виконання робіт в будинку та на прибудинковій території; показанням свідка ОСОБА_9, який підтвердив згоду ОСОБА_7 на виконання будівельних робіт, показанням свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

Суди не застосували статтю 47 Конституції України, за якою кожен має право на житло, та не врахували, що іншого житла ОСОБА_5 не має.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 778 ЦК України наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця.

Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення.

Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю.

Якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Судами встановлено, що за договором дарування об'єкта незавершеного будівництва, посвідченим 5 лютого 2015 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичековою О. А., зареєстрованим у реєстрі за № 119, ОСОБА_7 (дарувальник) подарував (передав безоплатно майно в особисту приватну власність) ОСОБА_4 (обдаровувана) об'єкт незавершеного будівництва, розташований у АДРЕСА_1, на земельній ділянці Сартанської селищної ради м. Маріуполя Донецької області загальною площею 0,0966 га за кадастровим номером НОМЕР_1, яку дарувальник використовує на умовах договору оренди земельної ділянки, укладеного ним із Сартанською селищною радою м. Маріуполя Донецької області 14 лютого 2014 року.

На земельній ділянці розташований об'єкт незавершеного будівництва готовністю 84%, загальною площею 127,9 кв.м, житловою площею 84,7 кв.м, а саме: житловий будинок літера А-1, нежитлова прибудова літ. А 1-1, гараж літ. Б-1, огорожа 1, ворота 2.

Об'єкт незавершеного будівництва, що дарується, належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі виписки з протоколу № 11 засідання виконкому Сартанської селищної ради м. Маріуполя Донецької області від 6 червня 1973 року та договору оренди земельної ділянки, укладеного ним із Сартанською селищною радою м. Маріуполя Донецької області 14 лютого 2014 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна № 23.

Проведено державну реєстрацію права власності на цей об'єкт незавершеного будівництва за дарувальником 27 березня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна № 23.

ОСОБА_4 зверталася до відповідачів за первісним позовом з вимогою від 13 березня 2015 року про звільнення об'єкта незавершеного будівництва та його повернення за актом приймання-передачі, яку відповідачі не виконали.

Також судами встановлено, що ОСОБА_6 вселилася у домоволодіння у 2008 році без згоди його власника.ОСОБА_5 вселився у домоволодіння у 2006 році за згодою ОСОБА_7 як його син та самостійно користувався ним.

З червня 2012 року стосунки між сторонами стали конфліктними, про що свідчать неодноразові звернення ОСОБА_7 до Іллічівського РВ Маріупольського МУ ГУ МВС України в Донецькій області про притягнення ОСОБА_13 та ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності та постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 20 червня 2012 року та 17 липня 2012 року.

У липні 2013 року ОСОБА_7 звернувся з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про витребування домоволодіння та виселення.

Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 серпня 2013 року у справі № 264/5074/13-ц задоволено заяву ОСОБА_7 про забезпечення позову. Заборонено ОСОБА_5 проводити будь-які будівельні роботи, монтаж, демонтаж віконних та дверних блоків, розділяючих перегородок у домоволодінні відповідно до технічного плану будівлі. Відповідно до постанов державного виконавця Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції від 18 вересня 2013 року та від 11 жовтня 2013 року ухвала про забезпечення позову виконана, до відома ОСОБА_5 доведено встановлену судом заборону проводити будівельні роботи у спірному домоволодінні.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2014 року у справі № 264/5074/13-ц у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

Вказаним рішенням встановлено, що будівництво прибудови літ. А1-1 завершено у 1978 році.

З матеріалів інвентарної справи Маріупольського бюро технічної інвентаризації суди встановили, що у 1998 році проведена технічна інвентаризація домоволодіння по АДРЕСА_1, якою встановлено, що станом на цей рік збудовано жилий будинок літ А-1 готовністю 39% площею 97,5 кв.м, та нежитлову прибудову літ. А1-1 площею 54 кв.м. Наступна технічна інвентаризація проведена у жовтні 2013 року та видані документи на об'єкт незавершеного будівництва готовністю 89%.

Відповідно до звіту про оцінку вартості будівельних та оздоблювальних матеріалів і робіт, які використані при будівництві домоволодіння, від 18 червня 2015 року, складеного ФОП ОСОБА_14, загальна ринкова вартість будівельних та оздоблювальних матеріалів і робіт в сформованих на момент оцінки соціально-економічних умовах становить 294 728 грн.

Співвідношення вартості витрат, понесених ОСОБА_5, до загальної вартості витрат, становить 27,8%.

З урахуванням вказаних обставин та показань свідків суди встановили відсутність згоди ОСОБА_7 на здійснення ОСОБА_5 будівельних робіт або капітальних поліпшень у домоволодінні.

Оцінивши надані ОСОБА_5 письмові докази проведення поліпшень домоволодіння (видаткову накладну, квитанції, товарні чеки), датовані після червня 2012 року, суди зауважили, що поліпшення проводилися без дозволу власника у період існування конфліктних відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, що виключає можливість визнання за останнім права власності на 27,8% домоволодіння.

Відповідачі за первісним позовом володіють вказаним об'єктом незавершеного будівництва, чинять позивачу перешкоди у вільному доступі до будинку, а ОСОБА_4 не має ключів від нього.

Касаційний суд вважає, що суди попередніх інстанцій правильно застосували наведені норми права та дійшли обґрунтованого висновку про те, що чинним законодавством України не передбачено збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Тому відповідачі за первісним позовом втратили право користування вказаним об'єктом незавершеного будівництва з припиненням права власності ОСОБА_7 на нього. Оскільки відповідачі користуються домоволодінням без відповідної правової підстави всупереч волі нового власника, чим чинять йому перешкоди у володінні та користуванні своєю власністю, суди дійшли правильного висновку про необхідність захисту прав ОСОБА_4 шляхом витребування домоволодіння у відповідачів, зобов'язання відповідачів передати ОСОБА_4 об'єкт незавершеного будівництва та виселення відповідачів з нього.

Судові рішення в цій частині також відповідають положенням статті першої Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що проведення ОСОБА_5 покращень домоволодіння, виконаних без дозволу власника, які б у своїй сукупності створювали нову річ, тобто річ, яка має істотно інші ознаки у порівнянні із попереднім об'єктом найму, та зміна ступеня готовності домоволодіння не дає підстав для визнання за ним права власності на 27,8% домоволодіння, оскільки частина четверта статті 778 ЦК України передбачає, що наймач стає співвласником нової речі, створеної в результаті поліпшення, лише якщо таке поліпшення зроблене за згодою наймодавця. Суди ж встановили, що позивачем за зустрічним позовом не доведено, що ремонтно-будівельні роботи здійснювалися ОСОБА_5 за згодою ОСОБА_7.

Також касаційний суд вважає, що суди, встановивши дійсність наміру ОСОБА_7 подарувати об'єкт незавершеного будівництва та наміру ОСОБА_4 прийняти вказаний об'єкт у власність, нести тягар утримання домоволодіння, приймати участь в його облаштуванні, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним як фіктивного правочину.

Посилання заявників на те, що суди не дали оцінку звіту про оцінку вартості будівельних та оздоблювальних матеріалів і робіт, які використанні при будівництві домоволодіння, квитанціям про придбання будівельних матеріалів, показанням свідків, які свідчать про згоду ОСОБА_7 на виконання ОСОБА_5 ремонтно-будівельних робіт та фіктивність договору дарування, є безпідставними. Зокрема, зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що судом повно та всебічно досліджено надані сторонами докази у їх сукупності та відображено у рішенні результати їх оцінки.

При цьому касаційний суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Посилання заявників на порушення судами статті 47 Конституції України є безпідставним, оскільки вказана норма гарантує право на житло, проте за встановлених судом обставин та наданих сторонами доказів не є підставою для задоволення зустрічного позову.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій,встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню, судом не встановлено.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6

залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

В. А. Стрільчук