КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/521/2018
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва в складі судді Ларіонової Н.М., ухвалене в м. Київ 21 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальності «Українська харчова компанія» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди.

Заявлений позов мотивувала тим, що з 02 квітня 2014 року вона працювала в ТОВ «Українська харчова компанія» на посаді начальника дільниці ресторану, 09 жовтня 2014 року була переведена на посаду заступника менеджера ресторану КФС «Дрім Таун», де виконувала свої обов'язки до 29 вересня 2016 року включно.

15 вересня 2016 року вона подала заяву про звільнення з 16 вересня 2016 року, але у звільненні їй було відмовлено та зобов'язали відпрацювати два тижні, тому вона написала ще одну заяву на звільнення в цей же день, тільки з 29 вересня 2016 року. Оскільки з 30 вересня 2016 року до виконання обов'язків її не допускали через відсутність спецодягу та персональної картки обліку робочого часу, а наказ про звільнення та трудова книжка не видавалися, вона змушена була звернутися до Головного управління Держпраці у Київській області вхідний № М - 2919 від 03 жовтня 2016 року. 03 листопада 2016 року від спеціаліста даного управління їй стало відомо, що вона звільнена і може забрати свою трудову книжку, в цей же день вона її отримала та дізналася, що її було звільнено 20 жовтня 2016 року відповідно до наказу №85 зв. на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Посилаючись на п. 4 ст. 40, ст. 47 КЗпП України, звільнення з посади вважала незаконним та безпідставним. Зазначала, що відпрацювала два тижні, як того вимагав роботодавець, але її заяву належним чином не було оформлено, розрахунок не проведено та документів про звільнення не надано, її намагання зв'язатись з керівництвом були марними, тому невихід на роботу є поважним та не може бути прогулом.

На день пред'явлення позову до суду строк вимушеного прогулу складає 69 днів, з 30 вересня 2016 року по 07 грудня 2016 року, а отже ТОВ «Українська харчова компанія» зобов'язане виплатити на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 48924,45 грн. Також посилалась на ст. 237-1 КзпП України та вважала, що їй повинні відшкодувати моральну шкоду, в розмірі 10000 грн., та витрати на правову допомогу в сумі 10000 грн.

Просила поновити її на посаді заступника менеджера ресторану КФС «Дрім Таун», стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду та витрати на правову допомогу.

Уточнивши суми позовних вимог 13 листопада 2017 року, просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в розмірі 10000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн. та стягнути з ТОВ «Українська харчова компанія» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 227196,93 грн.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року прийнято до провадження уточнену позовну заяву ОСОБА_1, провадження у справі в частині її позовних вимог про поновлення на роботі закрито в зв'язку із відмовою від позову в цій частині (а. с. 196 т. 1).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 лютого 2018 року в позові ОСОБА_1 про поновлення на роботі було відмовлено в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права,просила скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 лютого 2018 року в повному обсязі та прийняти нове рішення, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1, посилалася на те, що суд не взяв до уваги, що неправомірне рішення надає можливість для повторень відносно інших працівників незаконних звільнень або іншого порушення трудових прав працівників.

Вважала, що відповідачем порушувались трудові права працівників та її особисто, звільнення з посади заступника менеджера ресторану KFC є незаконним на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП. Зазначає, що суд проігнорував та не звернув увагу на її пояснення та подані як докази заяви про звільнення з 16 вересня 2016 року та з 29 вересня 2016 року.

Як зазначено у рішенні суду, підставою для її звільнення була її відсутність на робочому місці 17 жовтня та 18 жовтня 2016 року, при цьому судом не з'ясовувалися причини її відсутності на роботі з 01 по 16 жовтня 2016 року.

Вказувала, що судом першої інстанції невірно було встановлено процесуальний статус документа - «Заява про уточнення суми позовних вимог до позовної заяви про поновлення на роботі», оскільки ця заява лише уточнює позовні вимоги в частині перерахунку сум, яку повинен сплатити відповідач за час вимушеного прогулу -227196,93 грн. та не є позовною заявою в новій редакції чи заявою про відмову від позову.

Судом не враховано те, що відбулась зміна фактичних обставин справи, впродовж розгляду судом справи тривалий час вона змушена була працевлаштовуватися на інше місце роботи, оскільки вона мала потребу в грошових коштах. Отже, зараз відпала необхідність поновлення її на посаді, але це не означає, що в цьому випадку вона не має права на виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки вважає, що її звільнення було незаконним.

07 вересня 2018 року ОСОБА_1 подала уточнену апеляційну скаргу, в якій також просила скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року про прийняття уточненої позовної заяви.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року залишено без руху.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року відмовлено на підставі ст. ст. 185, 357, 358 ЦПК України.

09 серпня 2018 року від відповідача ТОВ «Українська харчова компанія» надійшов відзив на апеляційну скаргу, де відповідач вказував, що доводи позивача про порушення її трудових прав протягом всього часу її роботи є надуманими та не відповідають дійсності, а також нічим не доведені.

Вказував також, що позивач, стверджуючи про незаконність звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України, безпідставно посилається на ст. 38 КЗпП України, що не підлягає застосуванню до правовідносин між сторонами. Подання позивачем заяви про звільнення за згодою сторін не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, так як не було досягнуто відповідної домовленості сторін трудового договору. Обґрунтовуючи поважність причин відсутності на роботі, позивач зазначає, що була відсутня на роботі з тих підстав, що нібито вважала себе звільненою з 29 вересня 2016 року, водночас таке припущення не може бути поважною причиною для невиходу на роботу, оскільки позивачу було відомо, що 29 вересня 2016 року вона не була звільнена, їй не видали трудову книжку і копію наказу про звільнення.

Також не погоджувався із розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу, нарахованим позивачем, вважаючи, що середньоденна зарплата позивача становить 518,23 грн., а не 808,53 грн., як зазначає позивач. Отже, можливий середній заробіток за період з 20 жовтня 2016 року по 05 грудня 2016 року - 16065,13 грн.

Вказував про те, що уточнений позов не містив вимог про поновлення на роботі. Як вірно зазначено у рішенні суду першої інстанції, у судовому засіданні позивач та її представник підтримали уточнені позовні вимоги, позивач безпосередньо підтвердила, що не хоче поновлення на роботі у відповідача, оскільки має нове місце роботи.

Стверджуючи, що незаконні дії відповідача перешкоджають їй в працевлаштуванні через запис в трудовій книжці, позивач суперечить сама собі, оскільки вже працевлаштувалася на нове місце роботи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивач в судовому засіданні безпосередньо підтвердила, що не хоче поновлення на роботі у відповідача, оскільки має нове місце роботи, в прийнятті уточненого позову, за яким позивач просила визнати звільнення незаконним, їй було відмовлено; заявлені позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню; не підлягають також вимоги про відшкодування моральної шкоди, як похідні.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу до ТОВ «Українська харчова компанія» із 02 квітня 2014 року та із 09 жовтня 2014 року переведена на посаду заступника менеджера ресторану KFC «Дрім Таун» на підставі наказу № 73к від 09 жовтня 2014 року (а. с. 7, 59, 60 т. 1).

15 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулася із заявою на ім?я ТОВ «Українська харчова компанія», в якій просила звільнити її з роботи з 16 вересня 2016 року за згодою сторін (а. с. 9 т. 1).

Також 15 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулася із заявою на ім?я ТОВ «Українська харчова компанія», в якій просила звільнити її з роботи з 29 вересня 2016 року за згодою сторін. 29 вересня 2016 року ОСОБА_1 здала спец-одяг та персональну картку обліку робочого часу менеджеру ресторану ОСОБА_2, про що на заяві стоїть відмітка, дата та підпис останньої, а також відмітка менеджера з персоналу ОСОБА_3 про отримання заяви 29 вересня 2016 року о 18:31 (а. с. 10 т. 1).

28 вересня 2016 року менеджером ресторану ОСОБА_2 подано доповідну записку на ім?я директора ТОВ «Українська харчова компанія» щодо порушення ОСОБА_1 вимог посадової інструкції (а. с. 61 т. 1).

29 вересня 2016 року менеджером ресторану ОСОБА_2 та начальником дільниці ОСОБА_4 складено акт про відмову ОСОБА_1 від надання письмових пояснень з приводу порушення посадової інструкції та оголошено догану за неналежне виконання покладених на неї трудових обов'язків (а. с. 62 - 63 т. 1).

03 жовтня 2016 року ОСОБА_1, подала скаргу до Головного управління Держпраці у Київській області, оскільки розрахунку з нею не було проведено і трудову книжку не повернуто (а. с. 11 - 13 т. 1).

Згідно графіку роботи менеджерів ресторану KFC «Дрім Таун», ОСОБА_1 мала працювати в жовтні з 17 по 19 жовтня з 07:00 до 15:30, в подальшому - із 22 по 26 жовтня та із 29 по 31 жовтня (а. с. 42 т. 1).

Листом від 07 жовтня 2016 року на адреси ОСОБА_1, (АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2) ТОВ «Українська харчова компанія» повідомило останню щодо її робочих змін в жовтні 2016 року (а. с. 64 т. 1).

Також листом від 17 жовтня 2016 року на адресу ОСОБА_1, (АДРЕСА_1) ТОВ «Українська харчова компанія» повторно повідомило останню щодо її робочих змін в жовтні 2016 року та щодо надання письмових пояснень щодо поважності причин відсутності. Даний лист отримано за підписом «Молодіна» 21 жовтня 2016 року (а. с. 70 - 71 т. 1).

17 жовтня 2016 року менеджером ресторану ТОВ «Українська харчова компанія» та його заступником складено акт про те, що ОСОБА_1 протягом робочого дня без поважних причин та без відповідного дозволу була відсутня на роботі в період з 07:00 до 15:00 17 жовтня 2016 року в приміщенні ресторану KFC «Дрім Таун» за адресою проспект Оболонський, 16 (а. с. 36 т. 1).

Також 17 жовтня 2016 року менеджером ресторану ТОВ «Українська харчова компанія» ОСОБА_2 подано доповідну записку на ім'я директора товариства про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці (а. с. 37 т. 1).

Аналогічний акт та доповідну записку складено уповноваженими працівниками за 18 та 19 жовтня 2016 року (а. с. 38 - 41 т. 1).

Наказом № 85зв від 20 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звільнена з посади у зв'язку з прогулом без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підставою звільнення зазначено доповідні записки менеджера ресторану KFC «Дрім Таун» ОСОБА_2, доповідну записку заступника менеджера ресторану KFC «Дрім Таун» ОСОБА_5 та акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі (а. с. 8, 78 т. 1).

Листами 20 жовтня 2016 на адреси ОСОБА_1, (АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2) ТОВ «Українська харчова компанія» повідомило останню про її звільнення та необхідність отримання трудової книжки (а. с. 79 - 82 т. 1).

Листом від 31 жовтня 2016 року Головне управління Держпраці у Київській області повідомило ОСОБА_1, що за результатами виїзної перевірки встановлено, що на ТОВ «Українська харчова компанія» звільненому працівнику ОСОБА_1 трудова книжка належно заповнена станом на 31 жовтня 2016 року не видана, що є повторним порушенням ч. 1 ст. 47 КЗпП України. Товариством надані копії листів-повідомлень № 152 та № 153 від 20 жовтня 2016 року, які було направлено за двома адресами ОСОБА_1 про отримання трудової книжки, та підтверджено квитанціями з «Укрпошти». ОСОБА_1 розрахункові кошти виплачено 05 жовтня 2016 року за вересень 2016 року в сумі 4453,35 грн. та лікарняні 1506,12 грн. Лікарняні за рахунок ФСС - 1122,57 грн. виплачено 10 жовтня 2016 року (а. с. 14 т. 1).

Згідно розрахункового листа за жовтень 2016 року, борг підприємства по відношенню до ОСОБА_1 після здійснення виплат відсутній (а. с. 15 т. 1).

В матеріалах справи на а. с. 101 - 102 т. 1 наявний припис Головного управління Держпраці у Київській області від 21 жовтня 2016 року директору ТОВ «Українська харчова компанія», згідно якого товариству приписано видачу належно заповнену трудову книжку працівнику ОСОБА_1 привести у відповідність до вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України.

Згідно листа Північного поштамту Київської міської дирекції УДППЗ «Укрпошта» від 10 лютого 2017 року, рекомендований лист, адресований на ОСОБА_1, вручено адресату 20 жовтня 2016 року (а. с. 34 - 35 т. 1).

Згідно листа ТОВ «МНС Інвестмент» від 20 квітня 2017 року, ОСОБА_1, працювала у ТОВ «МНС Інвестмент» з 05 грудня 2016 року по 25 січня 2017 рік на посаді провідний продавець-консультант за основним місцем роботи (а. с. 162, 222 т. 1).

Із 06 листопада 2017 року ОСОБА_1 прийнято на посаду спеціаліста відділу обслуговування клієнтів на ТОВ «Мізол» на підставі наказу № 105к від 03 листопада 2017 року (а. с. 223 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оцінюючи правильність вирішення судом першої інстанції вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд враховує, що дана вимога має похідний характер від вимог про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, яких станом на час ухвалення рішення заявлено не було, а отже суд обґрунтовано відмовив в задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд приймає до уваги, що при зверненні до суду із позовом ОСОБА_1 в тому числі просила поновити її на роботі, однак ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року, яка набрала законної сили, провадження в справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Українська харчова компанія» про поновлення на роботі закрито в зв'язку із відмовою від позову в цій частині.

Оскільки зазначена ухвала не була оскаржена позивачем у встановленому законом порядку, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про її незаконність і відсутність у суду права приймати до розгляду заяву представника позивача про уточнення суми позовних вимог, яка була підписана представником позивача з перевищенням повноважень, а також про неправильне встановлення судом процесуального статусу документа, у якому позивач жодним чином не відмовлялася від попередніх вимог.

Посилання позивача на судову практику у справі № 925/843/14 відхиляються апеляційним судом, оскільки судова практика господарських судів не є джерелом права при розгляді загальним судом цивільної справи.

Також апеляційний суд враховує, що згідно угоди про надання правової допомоги від 21 листопада 2016 року (а. с. 16 т. 1), адвокат зобов'язується представляти права і законні інтереси клієнта у судах України загальної юрисдикції з усіма правами представника, які передбачені ЦПК України.

Ордер адвоката, наявний в матеріалах справи, не містить обмежень правомочності представника.

Крім цього, наполягаючи на задоволенні позовних вимог в повному обсязі і заперечуючи проти закриття провадження в частині вимог про поновлення на роботі, позивач в цій же апеляційній скарзі вказує про зміну фактичних обставин справи, а саме її працевлаштування, внаслідок яких відпала необхідність у поновленні її на роботі (а. с. 244 т. 1).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині вимог про поновлення її на роботі, апеляційний суд враховує також наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, виходячи із аналізу наведеної норми, передумовою поновлення на роботі звільненого працівника в судовому порядку є встановлення незаконності такого звільнення, оскільки законне звільнення працівника є правом підприємства, яке суд також повинен охороняти, дотримуючись паритету прав як позивача, так і відповідача.

Разом із тим, наказу ТОВ «Українська харчова компанія» від 20 жовтня 2016 року № 85зв, на підставі якого її було звільнено, ОСОБА_1 до початку розгляду справи по суті не оскаржувала та не просила суд визнати звільнення незаконним.

Відмовивши ОСОБА_1 в прийнятті заяви про уточнення позовних вимог від 21 лютого 2018 року, в якій остання просила визнати звільнення незаконним, а відсутність на роботі в період з 30 вересня 2016 року по 03 листопада 2017 року - вимушеним прогулом, суд першої інстанції діяв відповідно до вимог ч. 3 ст. 49 ЦПК України.

Отже, з урахуванням відсутності заявлених позовних вимог про визнання незаконним звільнення або наказу про звільнення від 20 жовтня 2016 року № 85зв, не підлягали задоволенню інші вимоги ОСОБА_1, як похідні.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про порушення відповідачем трудових прав працівників, у тому числі відносно неї, та незаконність звільнення позивача на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України як безпідставні, ними не спростовуються правильні по суті висновки суду першої інстанції, а доводи про порушення трудових прав інших працівників взагалі не мають відношення до предмету позову.

Висновки суду першої інстанції щодо відмови позивачу в задоволенні вимог про відшкодування на її користь моральної шкоди також є правильними з урахуванням наступного.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно із п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 2009 року, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Оскільки в судовому засіданні не встановлено обставин порушення права позивача у сфері трудових відносин, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про залишення даних вимог без задоволення.

Доводи апеляційної скарги в цій частині ґрунтуються на протиправності дій ТОВ «Українська харчова компанія», чого позивачем не було доведено під час розгляду справи, а відтак відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2018 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.