ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5092/17 Номер провадження 22-ц/814/78/18Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А.М. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Панченко О.О., Триголов В.М.,

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 27 квітня 2018 року (час ухвалення рішення з 15:04 по 15:11, дата виготовлення повного тексту рішення - 07 травня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» про визнання звільнення незаконним, поновлення в займаній посаді, стягнення моральної шкоди, третя особа: генеральний директор Комунального підприємства Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» ОСОБА_3.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, після уточнення вимог, просила:

- визнати трудовий договір, укладений 17.03.2017 року між ОСОБА_2 та КП ПОР «Полтававодоканал» згідно наказу № 44-К/тр, недійсним в частині визначення строку, визнавши його безстроковим;

- визнати незаконним та скасувати наказ КП ПОР «Полтававодоканал» № 94-К/тр від 15.06.2017 року, яким «Звільнено ОСОБА_2, особу яка працює за строковим трудовим договором на посаді начальника юридичного відділу, 16.06.2017 року за ст.36 п.2 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору»;

-поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді начальника юридичного відділу КП ПОР «Полтававодоканал» із 16.06.2017 року;

- стягнути з КП ПОР «Полтававодоканал» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.06.2017 року по день винесення рішення по справі та моральну шкоду в сумі 500 тисяч грн.;

В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що трудовий договір від 17 березня 2016 року у дійсності був укладений на невизначений строк. Її звільнення проведено всупереч вимогам ст.184 КЗпП України.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 27 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що суд першої інстанції внаслідок неправильної оцінки фактів, які учасниками справи не заперечувалися, зробив помилковий висновок про усвідомлений перехід позивача не невигідні для себе умови трудового договору (строкового), хоча об'єктивно не існувало обставин, передбачених ч.2 ст.23 КЗпП України. Судом не надано належної юридичної оцінки заяві позивачки про продовження дії укладеного трудового договору.

Окрім того, суд, ігноруючи обставини, які передбачені ч.3 ст.184 КЗпП України, не дав оцінки порушенням, які були допущені відповідачем при звільненні.

У поясненні на апеляційну скаргу генеральний директор КП ПОР «Полтававодоканал» ОСОБА_3 стверджує про надуманість доводів апеляційної скарги. Посилання позивачки на порушення відповідачем ч.2 ст.23 КЗпП України є виключно її суб'єктивною думкою, яка не підтверджена об'єктивними доказами, а факт її звернення із заявою про продовження дії строкового трудового договору спростовується дослідженими судом оригіналами відповідних внутрішніх документів відповідача. Щодо процедури звільнення, то з урахуванням отриманих відомостей про відсутність у позивачки юридичної освіти та запропонованих їй вільних посад суд зробив правильний висновок про законність звільнення позивачки.

У відзиві на апеляційну скаргу КП ПОР «Полтававодоканал» наведені аналогічні спростовування доводів апеляційної скарги та звернуто увагу на сталу судову практику щодо правильного застосування положень ч.3 ст.184 КЗпП України.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги у межах заявлених вимог, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджено належними та допустимими доказами, що наказом КП ПОР «Полтававодоканал» №127 К/тр від 31.08.2016 року ОСОБА_2 прийнята на роботу за строковим трудовим договором на посаду інженера у виробничо-технічний відділ на час відпустки по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку.

Наказом КП ПОР «Полтававодоканал» №44 К/тр від 17.03.2017 року на підставі поданої заяви працівника ОСОБА_2 як особу, що працює за строковим трудовим договором на посаді юрисконсульта юридичного відділу на час відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною віком до 6-ти років ОСОБА_4, переведено за її згодою за строковим трудовим договором з 17.03.2017 року по 16.06.2017 року на посаду начальника юридичного відділу з оплатою праці згідно штатного розпису (т.1 а.с.200).

Наказом КП ПОР «Полтававодоканал» №94-К/тр від 15.06.2017 року ОСОБА_2 звільнено за п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору» (т.1 а.с.10, 201, т.2 а.с.28).

Згідно акту від 16.06.2017 року (т.2 а.с.34) ОСОБА_2 від підпису про ознайомлення з наказом відмовилася, з переліком вакансій ознайомлюватись також відмовилась.

Встановивши наведені обставини та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин, на які посилалась позивачка в обґрунтування незаконності свого звільнення.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та, перевіряючи доводи апеляційної скарги, виходить з такого.

Згідно з частиною 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

У статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Умови укладання строкового трудового договору встановлені частиною другою ст.23 КЗпП України: трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Як убачається зі змісту заяви, поданої ОСОБА_2 17 березня 2017 року, вона виявила бажання укласти строковий трудовий договір, зазначивши конкретно термін його дії і посаду, яку вона бажала обійняти.

Таким чином, слід виходити з того, що строковий трудовий договір укладений у зв'язку з неможливістю встановити трудові відносини на невизначений строк з урахуванням інтересів працівника.

Трудове законодавство не містить імперативної вимоги про те, що у таких випадках працівник має у своїй заяві має викласти обставини або причини, що спонукають його найматися на роботу за строковим трудовим договором, та, відповідно, роботодавець має дати оцінку таким обставинам або ж причинам і прийняти рішення про відмову або ж укладення такого договору.

Отже, основними умовами або фактами, які свідчать про укладення строкового трудового договору в інтересах працівника є його волевиявлення на укладення такого договору, а також узгодження сторонами строку дії такого договору.

Заява ОСОБА_2 від 17 березня 2017 року і наказ КП ПОР «Полтававодоканал» №44 К/тр від 17.03.2017 року підтверджують як волевиявлення працівника, так і узгодження обома сторонами строку дії трудового договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що посада начальника юридичного відділу на час написання нею заяви була вакантна, а тому було б логічним з її боку зайняти цю посаду на невизначений строк, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки це, по суті, є умовиводи позивачки, які за відсутності належних і допустимих доказів про введення її в оману, вчинення на неї тиску або ж нерозуміння нею наслідків написання заяви від 17 березня 2017 року, не спростовують того факту, що трудовий договір був укладений за ініціативою позивачки в її інтересах та на конкретно визначений нею строк.

Суд першої інстанції, перевіряючи доводи позивачки щодо безстроковості укладеного трудового договору, дослідив оригінали журналів вхідної/вихідної кореспонденції, журнал реєстрації наказів з кадрових питань тривалого/тимчасового строку зберігання, журнал реєстрації вхідної кореспонденції, журнал обліку листків непрацездатності, особову справу позивачки та, виконавши вимоги процесуального закону (ст.89, п.2 ч.4 ст.265 ЦРК України), дав належну оцінку заяві позивачки від 10 травня 2017 року про продовження строку дії укладеного трудового договору та навів мотиви відхилення цього доказу.

Згідно з частиною третьою статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 9 постанови від 6 листопада 1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнення на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, зокрема, вагітних жінок провадиться з обов'язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я). Передбачені частиною третьою статті 184 КЗпП України гарантії поширюються і на випадки звільнення у зв'язку з закінченням строку договору зазначених працівників, коли вони були прийняті на сезонні роботи.

Таким чином, частиною третьою статті 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема, вагітної жінки та передбачено обов'язкове працевлаштування у випадках її звільнення після закінчення строкового трудового договору. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов'язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов'язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не про поновлення на попередній роботі. Оскільки згідно з статтею 235 зазначеного Кодексу підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав, то у разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов'язку по працевлаштуванню звільненого працівника за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, зокрема вагітної жінки, за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов'язання по працевлаштуванню.

Проте ОСОБА_2 не пред'являла позовних вимог про виконання відповідачем зобов'язання по працевлаштуванню.

Наведені висновки узгоджуються з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду України від 15 жовтня 2013 року (справа № 21-303а13), постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року (справа № 175/167/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року (справа № 759/19440/15-ц, провадження № 14-105цс18), в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Таким чином, суд першої інстанції, виконавши вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 27 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 12 листопада 2018 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: О.О.Панченко

В.М.Триголов