АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/347/18 Доповідач - Загорський О.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

секретар судового засідання - Панькевич Т.І.

за участі - ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_2, представника комунального

некомерційного підприємства "Тернопільська

комунальна міська лікарня №2" - Демковича

Юрія Йосиповича

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/10458/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 січня 2018 року, ухваленого суддею Вийванко О.М., повний текст якого складено 02 лютого 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства "Тернопільська комунальна міська лікарня №2" про визнання рішення неправомірним, скасування наказу, зобов'язання внести зміни в трудову книжку, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

21.08.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11.07.2017 року він був відсутній на робочому місці, однак його відсутність не є прогулом, оскільки він не мав фізичної можливості бути на робочому місці за станом здоров'я - в нього було інфекційне захворювання, що супроводжувалось температурою та слабкістю, а також харчове отруєння, що унеможливлювало його переміщення у просторі. Також він був під впливом сильного психоемоційного стресу, оскільки 10.07.2017 року помер його близький товариш і партнер у спарингах по грі у шахи і його смерть негативно позначилась на психологічному та фізичному стані позивача.

Вказує, що проживає сам, домашній телефон у нього відсутній, номер мобільного телефону було заблоковано і лише 12.07.2017 р. він за станом здоров'я зміг вийти і придбати новий стартовий пакет і повідомити колег та членів родини про стан свого здоров'я та обставини втрати працездатності, що виключали можливість його присутності на робочому місці, а також викликати медичну допомогу.

Зазначає, що 13.07.2017 р. він мав бути черговим згідно графіку, а графік чергувань є напружений, то з етичних міркувань по відношенню до колег по роботі, він лише після закінчення чергування 14.07.2017 року звернувся за медичною допомогою і з 14.07.2017 року по 26.07.2017 року включно йому було видано листок непрацездатності.

Вказує, що за час його відсутності жодної шкоди лікувальному закладу чи третім особам заподіяно не було і 11.07.2017 року у приймальне відділення заступив черговий лікар згідно графіку.

Оскільки йому не оплачено листок непрацездатності з 14.07.2017 р. по 26.07.2017 р., - 9 робочих днів, то зазначені кошти підлягають стягненню з відповідача. ОСОБА_1, як позивач, вважає, що при прийнятті рішення про виплату йому середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу станом на момент прийняття рішення судом слід провести розрахунок виходячи із суми середньоденної зарплати (303,92 грн.) х (кількість робочих днів прогулу від звільнення до прийняття рішення у справі). Станом на момент звільнення з ним не розрахувалися у повному обсязі по лікарняному листку. Сума по лікарняному листку 1505,52 грн. за рахунок коштів фонду соціального страхування була зареєстрована на виплату аж 14.08.2017 р. - через 17 днів після його звільнення.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Тернопільська комунальна міська лікарня №2» про визнання рішення неправомірним, скасування наказу, зобов'язання внести зміни в трудову книжку, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Вказує, що 11.07.2017 року, будучи хворим він не міг з'явитись на роботу і попередити когось з роботи бо в нього була заблокована карточка телефону, але ця обставина не визнана законом як підстава звільнення або доказ нез'явлення на роботі без поважних причин і тому посилання суду першої інстанції на підставу звільнення, як неповідомлення адміністрації є незаконним і порушує норми ЦПК України.

При заявлені свідка, ним, ОСОБА_1 і його представником, свідок повинен був надати відповідь чи перебував ОСОБА_1 в період роботи 12 та 13 липня 2017 року у хворобливому стані чи ні, але судом першої інстанції доказ був відхилений і не досліджувався, причини відхилення в рішенні не зазначені. Пояснення позивача щодо поважності не з'явлення на роботі 12.07.2017 року відповідачем не розглядалось і на комісії профспілкового комітету. Згода первинного профспілкового комітету про надання дозволу на звільнення є недійсною.

Зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги вимоги норм процесуального права та обставини які були встановлені в суді і до працівника який допустив прогул видами стягнення є догана або звільнення. Необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяну порушенням шкоду та обставини за яких вчинено прогул, а доказів тяжкості проступку не виявлено.

Факт того, що позивач на протязі року притягувався до адміністративної відповідальності, то зазначена підстава не є законною та обґрунтуванням для звільнення. Жодної шкоди іншим особам не було завдано і позивач 23 роки сумлінно та неперервно пропрацював в лікарні і тільки вдруге оформляв "лікарняний листок".

Засідання профкому 13.07.2017 року та 27.07.2017 року не було, а було 28.07.2018р. в день чергування позивача. Протокол профкому був заготовлений заздалегідь.

Розрахункові кошти 28.07.2017 року видано в 15.00 не в повному обсязі. Решта коштів надійшла на картковий рахунок 22.08.2017 року, хоча в довідці від бухгалтера вказано, що вони були нараховані 14.08.2017 року і прибутковий податок не може складати 270 грн. 99 коп. від суми 1505 грн. 52 коп. з лікарняних.

Просить визнати рішення Тернопільської комунальної міської лікарні №2 щодо звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача приймальним відділенням за прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України з 28.07.2017 року неправомірним;

скасувати наказ №78-ОС від 28.07.2017 року яким ОСОБА_1 звільнено за прогул без поважних причин;

зобов'язати Тернопільську комунальну міську лікарню №2 внести зміни у трудову книжку НОМЕР_1 - ОСОБА_1, відповідно до яких запис у графі №17 від 28.07.2017 року "Звільнений за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України. Підстава : наказ №78-ОС від 28.07.2017 року" за підписом начальника відділу кадрів Білик із відбитком круглої печатки вважати недійсним;

стягнути з Тернопільської комунальної міської лікарні №2 кошти в сумі 305,52 грн. у зв"язку з тимчасовою втратою працездатності у період з 14.07.2017 року по 26.07.2017 року;

прийняти рішення про виплату ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та навів доводи аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, апеляційну скаргу підтримав і вказав, що звільнення за прогул є незаконним, оскільки первинний профспілковий комітет не розглядав доказів і не перевіряв доводів сторін, не допитував свідків по справі.

Представник ТКМЛ №2 - Демкович Ю.Й. в задоволенні апеляційної скарги заперечив.

Вказав, що ОСОБА_1 раніше вчиняв прогули без поважних причин 28.10.2016 року і 03.11.2016 року і наказом ТКМЛ №2 №177-1 від 04.11.2016 року ОСОБА_1 оголошено догану.

Зазначив, що доказів поважності причин відсутності на робочому місці ОСОБА_1 не надав і роботодавця про причини своєї відсутності на робочому місці 11.07.2017 року не попереджав. Засідання профспілкового комітету відбулося так як вказано в його протоколі і протилежне ніким не доведено.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи обставини справи та вимоги закону, позивач був звільнений з роботи відповідачем з дотриманням вимог трудового законодавства, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у зв'язку з їх безпідставністю.

Колегія судді з таким висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки висновок суду достатньо вмотивований і ґрунтується на матеріалах справи.

Судом встановлено, що згідно доповідної записки заступника головного лікаря з медичної частини Паламара С.А. головному лікарю ТКМЛ №2 ОСОБА_7 від 28.10.2016 року, завідувач приймально-діагностичного відділення ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці протягом робочого дня 28.10.2016 року (а.с. 99), а відповідно до доповідної записки від 03.11.2016 року, ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці протягом робочого дня 03.11.2016 року (а.с. 100)

Службовими записками на адресу головного лікаря ТКМЛ №2 ОСОБА_7 від 04.11.2016 року ОСОБА_1 пояснював свою відсутність на робочому місці - хворобою (а.с. 101-102).

В службовій записці щодо відсутності на робочому місці 28.10.2016 року ОСОБА_1 зобов'язався не допускати надалі таких ситуацій (а.с. 102)

За вчинені порушення трудової дисципліни - прогули без поважних причин 28.10.2016 року і 03.11.2016 року, наказом ТКМЛ №2 №177-1 від 04.11.2016 року ОСОБА_1 оголошено догану (а.с. 98).

Вищевказаний наказ про оголошення ОСОБА_1 догани набрав законної сили і ОСОБА_1 не оскаржувався і не спростовувався.

11.07.2017 року в.о. головного лікаря з медичної частини ОСОБА_8 подав головному лікарю ТКМЛ №2 ОСОБА_7 доповідну записку про те, що завідувач приймального відділення ОСОБА_1, який згідно графіка чергувань, 11.07.2017 року виконує обов'язки чергового лікаря відділення, відсутній на робочому місці 11.07.2017 року (а.с. 59).

Актом від 11.07.2017 року, складеним за участі в.о. заступника головного лікаря з медичної частини ОСОБА_8, начальником відділу кадрів Білик О.М., старшою сестрою медичного відділення ОСОБА_9, підтверджено те, що завідувач приймального відділення ОСОБА_1, відсутній на роботі протягом робочого дня, з 8.00 до 16.15 год. 11 липня 2017 року. Про причину відсутності на роботі він не поставив до відома адміністрацію, на телефонні дзвінки не відповідав.

12.07.2017 року в.о. головного лікаря з медичної частини ОСОБА_8 подав головному лікарю ОСОБА_7 доповідну записку про відсутність ОСОБА_1, на робочому місці з 08.00 год. до 10.00 год. (а.с. 106).

Актом від 12.07.2017 року складеним в.о. заступника головного лікаря з медичної частини ОСОБА_8, старшою сестрою медичного відділення ОСОБА_9, начальником відділу кадрів Білик О.М. підтверджено факт того, що завідувач приймального відділення ОСОБА_1, відсутній на роботі з 08.00 год. по 10.00 год. 12 липня 2017 року. Про причину відсутності на роботі не поставив до відома адміністрацію, на телефонні дзвінки не відповідав.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі 11.07.2017 р. та з 08.00 год. по 10.00 год. 12.07.2017 року. На телефонні дзвінки не відповідав і не повідомляв про причини його відсутності.

12.07.2017 року, ОСОБА_1 написав пояснюючу записку в якій повідомив головного лікаря ТКМЛ №2 ОСОБА_7 про те, що 11.07.2017 року він захворів (харчове отруєння), а тому на своє чергування вийти не зміг, організувати заміну лікаря не було можливості так як був заблокований мобільний зв'язок. Про причини його відсутності на робочому місці 12 липня 2017 року з 08.00 год. до 10.00 год. не повідомив (а.с 61).

З табелю обліку робочого часу співробітників приймального відділення ТКМЛ №2 за липень 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 - 11.07.2017 року не відпрацював денну норму годин, а 12.07.2017 року відпрацював 5,12 з 7,42 денної норми годин (а.с. 104-105).

У зв'язку з відсутністю на роботі позивача, відповідач звернувся з поданням №4.2.3-06/880 від 13.07.2017 року до профспілкового комітет ТКМЛ №2 про дачу згоди на звільнення з роботи ОСОБА_1 за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України.

До подання було додано доповідну записку в.о. заступника головного лікаря з медичної частини від 11.07.2017 року, 12.07.2017 року, акти про відсутність на роботі ОСОБА_1 від 11.07.2017 року та 12.07.2017 року, та його пояснювальна записка від 12.07.2017 року (а.с. 62).

Згідно витягу з протоколу №8 засідання профспілкового комітету ТКМЛ №2 від 27.07.2017 року, де ОСОБА_1 був присутній, подання адміністрації ТКМЛ №2 від 13.07.2017 року № 4.2.3.-06/880 про дачу згоди на звільнення з роботи завідувача приймального відділення ОСОБА_1 за прогул без поважних причин було задоволено - за п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин).

28.07.2017 року наказом головного лікаря ТКМЛ №2 ОСОБА_7, позивача звільнено 28.07.2017 року за прогул без поважних причин 11.07.2017 року, п.4 ст.40 КЗпП України.

Бухгалтерію лікувального закладу зобов'язано провести повний розрахунок та виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 16.09.2013 року по 15.09.2014 року тривалістю 3,0 календарних дні та за період роботи 16.09.2016 року по 28.07.2017 року тривалістю 9,76 календарних дні (а.с. 63).

Свідок ОСОБА_9, будучи допитаною як свідок, під час розгляду справи в апеляційному порядку, вказала, що 11.07.2017 року ОСОБА_1 на роботу не з'явився, а 12.07.2017 року він прийшов з запізненням.

12.07.2017 року ліків ОСОБА_1 не просив, а чи сам вживав якісь ліки вона не знає, а 14.07.2017 року в ОСОБА_1 вже був лікарняний і на роботу він не виходив.

Як вбачається з матеріалів справи, звільняючи позивача за п. 4 ст.40 КЗпП України - прогул без поважних причин, крім вказаного прогулу відповідачем було враховано і те, що позивачем був допущений прогул і 28.10.2016 року і 03.11.2016 року, але враховуючи запевнення ОСОБА_1, в його пояснюючій записці, про недопущення в майбутньому порушень трудової дисципліни, адміністрація лікарні №2 обмежилась оголошенням догани (наказ від 04 листопада 2016 року №177-1).

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

В п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами), роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі звільненого за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ст.76 ЦПК України.

Звільнення за прогул є дисциплінарним стягненням і повинно здійснюватися із додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. Статті 147 та 149 КЗпП України надають право обирати вид стягнення, яке підлягає застосуванню до працівника, який допустив прогул - догану або звільнення. При цьому необхідно враховувати наступні обставини: 1) ступінь тяжкості вчиненого проступку; 2) заподіяну порушенням шкоду; 3) обставини, за яких вчинено прогул; 4) попередній досвід роботи працівника.

Якщо працівник вчинив прогул, а після прогулу знову приступив до роботи, і на дату видання наказу про звільнення продовжує працювати, дата звільнення визначається таким чином, щоб у день звільнення (останній день роботи), відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, з працівником був проведений повний розрахунок та видана належним чином оформлена трудова книжка.

Приходячи до переконання про відмову в задоволенні апеляційної скарги колегією враховано вказане, матеріали справи, що ні позивачем ні його представником не спростовано факти встановлені Судом першої інстанції :

- що позивача звільнено з роботи за прогул з дотриманням процедури, встановленої законом;

- факт прогулу позивача засвідчено доповідною запискою в.о. головного лікаря з медичної частини ОСОБА_8 від 11.07.2017 року, та актом від 11.07.2017 року;

- свідки - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили відсутність ОСОБА_1 на роботі впродовж робочого дня - 11.07.2017 року;

- про факт невиходу на роботу позивача 11.07.2017 року свідчать відомості, внесені в табель обліку робочого часу співробітників приймального відділення ТКМЛ №2;

- відсутність на роботі 11.07.2017 року не заперечується і самим ОСОБА_1

- ОСОБА_1 - 28.10.2016 року та 03.11.2016 року вчинив аналогічний проступок - прогул без поважних причин і йому було оголошено догану - наказ від 04.11.2016 року, яка не оскаржена і не спростована;

- адміністрація ТКМЛ №2 звернулася до профспілкового комітету, який надав згоду на звільнення з роботи завідувача приймального відділення ОСОБА_1 за п.4 ст.40 КЗпП України.

Колегією суддів критично оцінюються посилання позивача на обставини, що профспілковий комітет ТКМЛ №2 дав згоду на його звільнення на підставі інших документів, ніж тих які зазначені у наказі про його звільнення, оскільки такі доводи спростовується наступним:

- поданням №4.2.3-06/880 від 13.07.2017 року до профспілкового комітет ТКМЛ №2 про дачу згоди на звільнення з роботи ОСОБА_1 за прогул без поважних причин до якого було додано доповідну записку в.о. заступника головного лікаря з медичної частини від 11.07.2017 року, 12.07.2017 року, акти про відсутність на роботі ОСОБА_1 від 11.07.2017 року та 12.07.2017 року, та його пояснювальна записка від 12.07.2017 року;

- витягом з протоколу №8 засідання профспілкового комітету ТКМЛ №2 від 27.07.2017 року, на якому ОСОБА_1 був присутній та давав відповідні пояснення, щодо подання №4.2.3-06/880 від 13.07.2017 року до профспілкового комітет ТКМЛ №2 про дачу згоди на звільнення з роботи ОСОБА_1 за прогул без поважних причин;

- показами свідка ОСОБА_8 даними в суді першої інстанції, які не спростовані в ході розгляду справи в апеляційному порядку;

- показами свідка ОСОБА_9 даними в суді апеляційної інстанції.

Критично оцінюються і доводи апеляційної скарги, що збори профспілкового комітету були фіктивні, і доводи позивача ніхто не досліджував, не перевіряв і не обговорював, оскільки такі доводи спростовуються змістом засідання профспілкового комітету ТКМЛ №2 від 27.07.2017 року, на якому ОСОБА_1 був присутній та давав відповідні пояснення, що відображено в витязі з протоколу №8 (а.с. 58).

Вказані факти не спростовано при розгляді апеляційної скарги і свідчать про те, що в роботодавця були законні підстави для звільнення позивача за вчинення дисциплінарного проступку, що відповідає змісту ч.2 п.b ст. 9 Конвенції МОП №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця.

Колегією суддів при розгляді апеляційної скарги критично оцінюються пояснення позивача щодо поважності причин його відсутності на робочому місці 11.07.2017 року з наступних підстав:

- ОСОБА_1 не довів наявність поважних обставин своєї відсутності, оскільки в пояснювальній записці від 12.07.2017 року він зазначив, що 11.07.2017 року захворів (харчове отруєння), а тому на своє чергування вийти не зміг, організувати заміну лікаря не було можливості так як був заблокований мобільний зв'язок. Водночас такі пояснення не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами;

- позивач, як він вказує в апеляційній скарзі, пропрацював 23 роки в ТКМЛ №2, а отже він не міг не знати порядку документального оформлення тимчасової втрати працездатності, однак за медичною допомогою в період з 11.07.2017 по 13.07.2017 року не звертався, а звернувся тільки 14.07.2017 року (а.с. 103);

- ніякого документального підтвердження хвороби позивача 11.07.2017 року та 12.07.2017 року ні позивачем ні його представником не представлено;

- не підтверджено хворобливого стану позивача в період з 11.07.2017 року по 13.07.2017 року і свідком ОСОБА_9, клопотання про допит якого в апеляційному суді було заявлено позивачем;

- в той же час роботодавець вживав заходів для з'ясування причин відсутності працівника на роботі 11.07.2017 року, що підтверджується зокрема і показами свідка ОСОБА_9, які не спростовані в ході розгляду справи в апеляційному порядку;

- в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували поважність причин відсутності позивача на робочому місці, а все обґрунтування позову в цій частині позивачем зводиться виключно до його власних тверджень.

Вказуючи про те, що 11.07.2017 року мобільний телефон ОСОБА_1 був заблокований і він не мав можливості здійснення дзвінків, ні ОСОБА_1 ні його представник доказів вказаного не надали.

Довідки чи іншого документа від мобільного оператора, який би підтверджував, що абонент не міг скористатися послугами мобільного зв'язку з тих чи інших причин до матеріалів справи не долучено.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги щодо порушень з боку роботодавця в частині проведення розрахунку в день звільнення з наступних підстав:

Згідно ч.2 ст. 22 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (в редакції чинній на момент звільнення позивача) допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач перебував на лікарняному з 14.07.2017 року по 26.07.2017 року включно, що становить 13 календарних днів і відповідно перших 5 днів позивачу компенсується за рахунок підприємства, а решта Фондом соціального страхування України.

Відповідно до запиту на інформацію ТКМЛ №2 видала позивачу довідку №4.2.3-06/1076 від 30 серпня 2017 року в якій зазначено про те, що на день звільнення (28 липня 2017 року) йому було оплачено: 74 год. 30 хв. згідно табелю за липень в сумі 2940,37 грн.; 12,76 календарних дні компенсації відпустки в сумі 2557,23 грн.; 5 днів лікарняного листа за кошти організації в сумі 940,95 грн. сума по лікарняному листу 1505,52 грн. за рахунок коштів Фонду соціального страхування була зареєстрована на виплату 14 серпня 2017 року (вихідний №4.2.3-06/1006). Даний розрахунок не спростовано (а.с. 79)

З довідки від 2017 року без номера та дати, виданої головним бухгалтером ТКМЛ №2, вбачається, що на лікарняний лист АДБ №829073, виданий позивачу за рахунок коштів Фонду соціального страхування в період з 19 липня 2017 року по 26 липня 2017 року, нараховано - 1505,52 грн., з якої було утримано військовий збір - 22,58 грн. та прибутковий податок - 270,99 грн. Після здійснення утримань до видачі нараховано - 1211,95 грн. (а.с. 65)

Довідка підтверджена розрахунком за липень 2017 року і позивачем розрахунок не спростовано.

Враховуючи вказане, роботодавець виконав свій обов'язок щодо виплати позивачу 5 днів лікарняного листа за кошти організації у встановлені трудовим законодавством строки, а тому порушення щодо розрахунку з позивачем при звільненні у діях роботодавця відсутні.

Кошти на оплату лікарняного листка було виплачено в порядку передбаченому Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування"

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права оцінюються критично, оскільки не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи.

Як вказано в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10.02.2010 року Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Врахувавши вказані обставини справи, представлені та здобуті докази, вимоги закону, суд вважає, що позивач був звільнений з роботи відповідачем з дотриманням вимог чинного законодавства і апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 січня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах сум ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 травня 2018 року.

Головуючий

Судді: