Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 308/14324/14-ц

провадження № 61-2823св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Районний відділ Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, ОСОБА_4,

треті особи: Публічне акціонерне товариство Акціонерно-комерційний банк «Львів», ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 17 березня 2016 року у складі колегії суддів: Власова С. О., Дроботі В. В., Фазикош Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Районного відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції (далі - РВ ДВС Ужгородського МУЮ, відділ ДВС), ОСОБА_4 про визнання недійсними прилюдних торгів, просив визнати недійсними прилюдні торги, які відбулися 22 липня 2013 року, з реалізації належних ОСОБА_5 домоволодіння та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1; скасувати протокол Приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство Юстиція» (далі - ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція») від 22 липня 2013 року № 1-6/175/13і про проведення прилюдних торгів та акт державного виконавця РВ ДВС Ужгородського МУЮ від 09 серпня 2013 року про реалізацію предмета іпотеки на прилюдних торгах.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 18 вересня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Акціонерно-комерційним банком «Львів» (далі - ЗАТ АКБ «Львів»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерно-комерційний банк «Львів» (далі - ПАТ АКБ «Львів»), та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 2007S0429, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 55 000, 00 євро. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 18 вересня 2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ АКБ «Львів» укладено договір поруки № 2007S0429, а 24 вересня 2007 року між банком та позичальником укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_5 передав банку в іпотеку належні йому на праві власності домоволодіння та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 травня 2012 року у цивільній справі № 2-1468/12 задоволено позов банку про стягнення в солідарному порядку із ОСОБА_5 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором у розмірі 61 027,67 євро.

На примусове виконання зазначеного судового рішення видано виконавчий лист, який у лютому 2013 року подано банком до РВ ДВС Ужгородського МУЮ та виконавчою службою відкрито виконавче провадження. За результатами проведених 22 липня 2013 року прилюдних торгів з продажу іпотечного майна складений протокол, відповідно до якого переможцем є ОСОБА_4

Позивач вважає, що прилюдні торги підлягають визнанню недійсними, оскільки на момент їх проведення рішення суду, яке виконувалось, не набрало законної сили. Також позивач вважав, що вартість майна була занижена.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Поновлено строк на оскарження результатів прилюдних торгів, які відбулися 22 липня 2013 року з реалізації належних ОСОБА_5 домоволодіння та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Визнано недійсними прилюдні торги, які відбулися 22 липня 2013 року з реалізації належних ОСОБА_5 домоволодіння та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Скасовано протокол ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція» про проведення прилюдних торгів від 22 липня 2013 року № 1-6/175/13і та акт державного виконавця РВ ДВС Ужгородського МРУЮ від 09 серпня 2013 року про реалізацію предмета іпотеки на прилюдних торгах.

Суд першої інстанції зробив висновки, що відділ ДВС фактично виконував судове рішення, яке не набрало законної сили, і прилюдні торги з реалізації іпотечного майна боржника відбулися на виконання рішення, що не підлягало виконанню. Також реалізація іпотечного майна здійснена за значно заниженою ціною, яка не відповідала діючим ринковим цінам.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 17 березня 2016 року рішення Ужгородського міськрайонного суду від 09 грудня 2015 року змінено, виключено з його мотивувальної частини посилання на занижену вартість домоволодіння як на одну з підстав задоволення позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд зазначив, що ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_3 на дії і рішення державного виконавця РВ ДВС Ужгородського МУЮ про занижену у звіті про оцінку від 15 квітня 2013 року ринкову вартість домоволодіння та земельної ділянки судом не встановлено заниженої оцінки домоволодіння та земельної ділянки, що розташовані в АДРЕСА_1, належних ОСОБА_5, а тому посилання на занижену вартість майна як підставу для визнання прилюдних торгів недійсними необхідно виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 17 березня 2016 року та передати справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник стверджує, що виконавче провадження за заявою банку відкрито стосовно одного боржника, а саме ОСОБА_5 Сторонами виконавчого провадження постанова державного виконавця про відкриття провадження не оскаржувалась. У межах здійснення виконавчих дій виявлено майно, яке могло бути продано на прилюдних торгах, 20 травня 2013 року боржнику ОСОБА_5 направлявся звіт про оцінку вартості майна. ОСОБА_5 та банк не зверталися до державного виконавця із рецензуванням, а тому майно передано на реалізацію. Судом першої інстанції безпідставно відхилено клопотання заявника про залучення до участі у справі ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція». Також судами необґрунтовано поновлено строк на оскарження результатів прилюдних торгів. Виконавчий лист на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором відповідає вимогам виконавчого документа, а тому підлягав прийняттю та виконанню відділом ДВС. Одночасно заявник погоджується з висновком апеляційного суду, що державним виконавцем дотримано вимоги Закону України «Про виконавче провадження» щодо здійснення дій, пов'язаних з оцінкою майна. Позивачем не доведено, що на момент вчинення прилюдних торгів існували підстави, які свідчили б про недодержання вимог статті 203 ЦК України, а тому, за твердженнями заявника, прилюдні торги проведені відповідно до вимог законодавства України, що дає підстави для висновку про відсутність підстав для визнання їх недійсними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ АКБ «Львів» зазначило, що касаційна скарга ОСОБА_4 є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Банк зазначив, що судом не визнавався виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, а тому звернення стягнення на майно відбулось на законних підставах. Відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недотримання вимог статті 203 ЦК України. Для визнання прилюдних торгів недійсними необхідна наявність двох фактів: порушення процедури проведення прилюдних торгів та порушення прав та інтересів особи, яка її оспорює. Банк зазначає, що під час проведення прилюдних торгів права та законні інтереси ОСОБА_3 не порушені, оскільки він не був стороною виконавчого провадження, майно, яке реалізовано на прилюдних торгах, належало ОСОБА_5, а не позивачу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 18 вересня 2007 року між ЗАТ АКБ «Львів», правонаступником якого є ПАТ АКБ «Львів», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 2007S0429, згідно з умовами якого банк надав позичальнику у кредит грошові кошти в сумі 55 000, 00 євро.

На забезпечення виконання договірних зобов'язань позичальника між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки від 18 вересня 2007 року № 2007S0429, а також між банком та позичальником укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки від 24 вересня 2007 року, за умовами якого позичальник передав банку в іпотеку належні йому домоволодіння та земельну ділянку на АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням договірних зобов'язань за кредитним договором та наявністю заборгованості за ним банк звернувся до суду з позовом про стягнення з позичальника та поручителя у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 травня 2012 року у цивільній справі № 2-1468/12 позов банку задоволено, стягнуто солідарно з позичальника та з поручителя на користь банку 61 027, 67 євро заборгованості за кредитним договором.

Рішення набрало законної сили 29 травня 2012 року.

На примусове виконання зазначеного судового рішення 15 липня 2012 року видано виконавчий лист, який у лютому 2013 року поданий банком до РВ ДВС Ужгородського МУЮ. Відділ ДВС, прийнявши виконавчий лист, відкрив виконавче провадження № 36512975 з примусового виконання згаданого рішення суду.

У зв'язку з наявністю у позичальника іпотечного майна у межах зазначеного виконавчого провадження вжито відповідні дії для проведення прилюдних торгів з реалізації цього майна.

15 квітня 2013 року ПП «Бізнес-Експерт» складено висновок про вартість іпотечного майна позичальника, згідно з яким ринкова вартість домоволодіння складала 216 531, 00 грн, ринкова вартість земельної ділянки - 65 700, 00 грн.

Прилюдні торги з реалізації зазначеного нерухомого майна були призначені на 01 липня 2013 року, але через відсутність зареєстрованих покупців визнані такими, що не відбулися.

03 липня 2013 року державним виконавцем відділу ДВС складено акт уцінки майна, відповідно до якого іпотечне майно уцінено на 24 % до загальної суми 214 495, 56 грн.

Повторні прилюдні торги з реалізації іпотечного майна призначені на 22 липня 2013 року, за результатами проведення яких складено протокол, відповідно до якого переможцем цих торгів став ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2013 року у цивільній справі №2-1468/12 змінено рішення суду першої інстанції від 26 вересня 2013 року, стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 604 173, 93 грн, що еквівалентно 61 027, 67 євро.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи, застосував норми ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження» та зробив такі висновки.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, яка була чинною на момент проведення державним виконавцем дій, що оскаржуються, реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

За своєю правовою природою відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому такий правочин може визнаватись недійсним в судовому порядку з підстав недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12.

Верховний Суд врахував, що із позовом про визнання недійсними прилюдних торгів звернувся ОСОБА_3, який не був стороною виконавчого провадження, майно, реалізоване на прилюдних торгах, йому на праві власності не належало, участь у прилюдних торгах він не брав.

Позивач матиме право на оскарження результатів прилюдних торгів лише у разі доведення та належного обґрунтування порушення його прав та законних інтересів, за умови порушення процедури проведення прилюдних торгів.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені, або було необхідним їх правове визначення.

При цьому необхідно виходити з положень статті 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов'язків. Відповідно до них цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об'єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або не настання певної події.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (стаття 12 ЦК України).

Оцінюючи наявність порушених прав та інтересів позивача через проведення прилюдних торгів у межах виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, Верховний Суд врахував, що ОСОБА_3 не був стороною виконавчого провадження. Позичальник, боржник у зазначеному виконавчому провадженні, проведені прилюдні торги не оскаржував, не просив визнати їх недійсними, тим самим погодившись з їх результатами.

Відповідно до правил частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Банк як кредитор скористався таким правом та звернувся із заявою до державного виконавця виключно щодо стягнення заборгованості із позичальника ОСОБА_5, виконавчий лист щодо стягнення заборгованості із ОСОБА_6 банком на виконання не пред'являвся.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-231цс17, порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, далі - Закон України «Про виконавче провадження»), до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (статті 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону) підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом.

У наведеній постанові Верховний Суд України також зробив висновок, що головною умовою, яку повинні встановити суди під час визнання торгів недійсними, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Прилюдні торги можуть бути визнані недійсними у разі порушень процедури їх проведення, що вплинуть на результати торгів, що порушуватиме права та законні інтереси особи, яка оскаржує прилюдні торги.

ОСОБА_5 як боржник у виконавчому провадженні не оскаржував постанов державного виконавця, а також не заперечував проти розміру визначеної вартості майна, що реалізоване на прилюдних торгах, що дає підстави для висновку про те, що позичальник погодився з рішенням державного виконавця про відкриття виконавчого провадження та з результатом прилюдних торгів, оскільки не оскаржував їх.

Щодо оцінки наведених доводів про виконання рішення суду, яке не набрало законної сили, як підстави для визнання прилюдних торгів недійсними, то Верховний Суд врахував, що державний виконавець постановою відкрив виконавче провадження на підставі наданих йому документів, зокрема, заяви стягувача про відкриття виконавчого провадження та оригіналу виконавчого документа, у якому суд зазначив, у тому числі, про набрання законної сили рішенням суду (стаття 17, 19 Закону України «Про виконавче провадження»).

Зважаючи на наведене, державний виконавець, отримавши необхідні документи для відкриття виконавчого провадження, не встановивши підстав для повернення виконавчого листа чи відмови у відкритті виконавчого провадження, відкриває його.

Позивач у цій справі, посилаючись на ненабрання законної сили рішенням як на підставу позову, не довів, що рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором не набрало законної сили на момент пред'явлення виконавчого листа до виконання. У рішенні суду першої інстанції зазначено, що ОСОБА_5 визнав позов, а ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, розгляд справи здійснювався у загальному порядку.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором не набрало законної сили, є передчасними. Суди не оглядали оригінал справи, у якій ухвалено таке рішення, не встановлювали, чи направлялося рішення суду засобами поштового зв'язку ОСОБА_3, чи отримував він особисто таке рішення, а також чи вирішувалось апеляційним судом питання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

За правилами частини першої статті 223 ЦПК України 2004 року рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Верховний Суд врахував, що у рішенні суду від 16 травня 2012 року у справі № 2-1468/12 визначено порядок оскарження цього судового рішення протягом десяти днів з дня його проголошення. Наведеного суди першої та апеляційної інстанцій не врахували та не надали оцінки.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій, що рішення суду не набрало законної сили, є необґрунтованими.

Звернувшись до суду із апеляційною скаргою на рішення суду, з приводу виконання якого відкрито виконавче провадження, ОСОБА_3, вважаючи, що здійснення виконавчих дій на виконання рішення суду першої інстанції порушує його права, мав право та відповідну процесуальну можливість подати державному виконавцю ухвалу апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження на підтвердження того, що рішення суду не набрало законної сили. Також, вважаючи, що видачею виконавчого листа порушені права ОСОБА_3, позивач мав право звернутися до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Натомість у матеріалах справи відсутні такі відомості, позивач не зазначав про оскарження видачі виконавчого документа та дій державного виконавця у межах виконавчого провадження.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, копію рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_3 отримав 13 травня 2013 року, 23 травня 2013 року поручитель оскаржив його в апеляційному порядку, за результатами чого 26 вересня 2013 року Апеляційний суд Закарпатської області своїм рішенням змінив оскаржуване рішення суду першої інстанції від 16 травня 2012 року, стягнувши заборгованість за кредитним договором у розмірі 604 173, 93 грн, що еквівалентно 61 027, 67 євро.

Прилюдні торги, які оскаржує позивач, проведені 22 липня 2013 року, тобто до ухвалення апеляційним судом рішення у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи, що ОСОБА_3 не був стороною виконавчого провадження, він мав право на оскарження прилюдних торгів виключно у разі доведення порушення його прав та законних інтересів.

Верховний Суд врахував, що майно, яке було реалізовано на прилюдних торгах, належало ОСОБА_5 Позивач у цій справі не навів доводів та не підтвердив їх доказами, що проведені прилюдні торги порушують його права та інтереси у цій справі. Підставами для визнання недійсними прилюдних торгів зазначено лише ненабрання рішенням суду законної сили та доводи про заниження оцінки вартості майна.

Як встановлено апеляційним судом, доводи про занижену вартість майна спростовані висновками, викладеними в ухвалі Апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_3 на дії і рішення державного виконавця районного відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції про занижену у звіті про оцінку від 15 квітня 2013 року ринкову вартість домоволодіння та земельної ділянки. Апеляційним судом не встановлено заниженої оцінки вартості домоволодіння та земельної ділянки, що розташовані в АДРЕСА_1, належних ОСОБА_5 на праві власності.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновок про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову, оскільки не підстави позову залишилися недоведеними позивачем.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов'язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов'язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов'язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Суди першої та апеляційної інстанцій наведених вимог та правил не врахували, зробили необґрунтовані висновки про наявність підстав для задоволення позову.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

У частинах першій та третій статті 412 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення касаційної скарги та ухвалення нового рішення у справі про відмову у задоволенні позову, судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг підлягає стягненню із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4

Відповідно до наявних у матеріалах справи квитанцій ОСОБА_4 сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 535, 92 грн та за подання касаційної скарги - 661, 44 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 17 березня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, ОСОБА_4, треті особи: Публічне акціонерне товариство Акціонерно-комерційний банку «Львів», ОСОБА_5, про визнання недійсним прилюдних торгів, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 535, 92 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 661, 44 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик