Справа № 755/2319/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді Астахової О.О.,

при секретарях: Томіленко В.В., Наумовій О.С., Лаптєвій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання права користування квартирою,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане 09.10.2014 р. Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією № 33-862. А також, визнати за позивачем право користування квартирою АДРЕСА_1, як членом сім'ї наймача. Понесені судові витрати стягнути із відповідачів на його користь.

Мотивуючи вимоги тим, щоОСОБА_5, який є батьком відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, дозволив йому проживати в АДРЕСА_1 з огляду на їхні дружні стосунки. Позивач проживав в означеній квартирі з 2008 року та сплачував комунальні платежі, що підтверджується належними доказами. Відповідачі у квартирі не проживали, проте були в ній зареєстровані. 14.08.2014 року їх батько ОСОБА_5 був знятий з реєстрації. 09.10.2014 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією було видане свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, на підставі розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації№ 33-862 від 09.10.2014р. Відповідно до якого відповідачам на праві спільної часткової власності належить вказана квартира.

Посилаючись на ч.1,ч.2 ст.65 ЖК УРСР, позивач стверджує, що наймач ОСОБА_5 вселив його в спірну квартиру, а отже позивач набув рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням та мав право на приватизацію спірної квартири. Позивач посилається на те, згідно ч.2. ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї , які постійно мешкають у цій квартирі. А оскільки Позивач за згодою наймача вселився в квартиру до моменту приватизації та постійно проживав там 6 (шість) років, то він є членом сім'ї наймача, а отже на приватизацію спірної квартири потрібно була його згода, яку він не надавав. У своїй позовній заяві Позивач також зазначає що, відповідачі в силу ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР втратили право на користування спірною квартирою, оскільки вони не проживали, не навідувались у спірну квартиру, а отже договір найму жилого приміщення вважається з ними розірваним.

Щодо підстав недійсності свідоцтва про право власності на квартиру позивач також посилається на положення ст. 202, 203, 215 ЦК України, що змушує його звернутись з даним позовом до суду.

Відповідач ОСОБА_3 надав суду заперечення проти позову, зі змісту яких убачається, що він заперечує проти позову у повному обсязі. Мотивуючи тим, що він та його брат ОСОБА_2, керуючись вимогами ст. ст. 3, 5, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" правомірно приватизували квартиру АДРЕСА_1, оскільки на момент приватизації вони були єдиними законними наймачами спірної квартири та зареєстровані у спірній квартирі. Відповідач ОСОБА_3 стверджує, що позивач ніколи не був членом сім'ї наймачів та посилається на те, що він та його брат не мають іншого житла, крім спірної квартири, а позивач не довів суду факту наявності у відповідачів іншого місця проживання. Окрім того, позивач є фізичною особою-підприємцем та проживає за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру. З огляду на означене вважає позовні вимоги позивача незаконними, необгрунтованими та просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. (Т. 1 а.с. 178-182).

Представник відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 надав суду пояснення від 09.10.2017р., в яких просив в позові відмовити повністю, мотивуючи тим, що на момент подання заяви про приватизацію спірної квартири єдиними наймачами були ОСОБА_2 та ОСОБА_3, їх місце проживання зареєстровано за адресою знаходження квартири, приватизація квартири відбулася у відповідності до вимог ст.ст. 3, 5, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".(Т. 1, а.с. 207-213).

Третьою особою направлені до суду пояснення від 16.03.17р., та від 26.03.2018р. № 3159/7-18 в яких зазначено, що доводи позивача потребують доказування, з огляду на те, що позивач не оскаржує дій посадових осіб третьої особи, просить розглянути справу на розсуд суду та за відсутності їх представника. (Т. 2 а.с. 28-31).

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, виходячи із доводів, якими вони обгрунтовуються, просила позов задовольнити. Додатково пояснила, що на момент приватизації у квартирі АДРЕСА_1 проживав позивач. Відповідачі у спірній квартирі не проживали, а відтак не могли приймати участь у приватизації, так як на підставі ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР втратили право користування квартирою. Вважала, що оскільки позивач вселився в жиле приміщення зі згоди батька відповідачів - ОСОБА_5, який був наймачем на той час квартири, то на підставі ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР ОСОБА_1 набув рівного із іншими членами сім'ї наймача право користування квартирою АДРЕСА_1.

За таких підстав просила позов задовольнити.

Відповідачі та їх представник у судовому засіданні заперечували проти позову виходячи із письмових пояснень та заперечень. (Т. 1 а.с. 178-182,207-213).

Представник відповідача Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації у судовому засідання заперечувала проти заявлених позовних вимог, вважала їх необгрунтованами та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки приватизації квартири АДРЕСА_1, відбулась відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та як наслідок, 09.10.2014 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією було видане свідоцтво про право спільної часткової власності відповідачів на квартиру АДРЕСА_1.

12.11.2018 року представник позивача в четверте заявила клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки нею не було забезпечено явку свідків з огляду на неможливість прибути у судове засідання позивача, який має бажання задавати свідкам питання. Враховуючи, що дане клопотання заявлено представником позивача четвертий раз поспіль, що призводить до затягування розгляду справи та порушує розумність строків, Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.11.2018 року відмовлено у задоволенні даного клопотання та продовжено судовий розгляд.

Вислухавши пояснення представників сторін, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, допитавши свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що у позові необхідно відмовити, виходячи з наступного.

За змістом частин 1, 2 статті 58 Житлового кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної в місті Ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_9 на підставі ордеру № А 39997 від 16.02.1966р. на сім'ю з 4 осіб, а саме : ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_11, що підтверджується копією ордеру.( Т. 1 а.с. 200).

За статтею 61 Житлового кодексу Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Відповідно до витягу з наказу №368 від 03.09.2014року по квартирі АДРЕСА_1 був укладений договір найму з ОСОБА_2, сім'я з двох осіб : він , брат - ОСОБА_3, в зв'язку вибуттям квартиронаймача ОСОБА_5 (батька відповідачів) у інше місце проживання. (а.с.202).

За даними довідки (форма 3) виданої 25.11.2016 року Комунальним концерном Центру комунального сервісу у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 з 1980 року та ОСОБА_3 з 1987 року (Т. 1 а.с. 89).

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ст. ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Крім того, цією ж статтею даного Закону України встановлено, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Частиною 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

На момент подачі заяви про приватизацію квартири АДРЕСА_1 відповідачі являлись наймачами цієї квартири.

06.10.2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до органу приватизації Дніпровської РДА в м. Києві із заявою про оформлення передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_1.

Розпорядженням Органу приватизації Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 09.10.2014 року № 33-862 прохання наймача ОСОБА_2 було задоволено та передано вказану квартиру в приватну спільну (часткову, сумісну) власність. (Т. 1а.с. 191).

Відповідно до даних Свідоцтва про право власності від 09.10.2014 р. серія НОМЕР_1, видане згідно з Розпорядженням № 33-862 від 09.10.2014р. Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією, відповідачам ОСОБА_2, ОСОБА_3 належить на праві спільної (сумісної або часткової) власності квартира АДРЕСА_1. ( Т. 1 а.с. 190-191).

Позивач просить визнати недійсним вказане свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, мотивуючи тим, що на час приватизації він проживав у вказаній квартирі та був вселений туди у 2008 році зі згоди наймача - ОСОБА_5 А відтак, набув право користування квартирою як член сім'ї наймача. Проте, від нього не відбиралась письмова згода в порушення вимог ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що, на його думку, є підставою для задоволення позову.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч. ч. 1, 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР ).

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, які являються батьками позивача, суду показали, що з 2012 по 2016 р.р. проживали у АДРЕСА_1. Позивач у 2014 році у квартирі не проживав.

Згідно із ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.(ст.76 ЦПК України).

Позивачем, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не надано жодного доказу на підтвердження обставин того, що приватизація квартири АДРЕСА_1 відбувалась з порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Позивачем не надано суду доказів того, що відповідачі на дату приватизації спірної квартири не проживали в ній, та втратили право користування нею.

Більше того, доводи на які ОСОБА_1 посилається як на підставу своїх вимог не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та були спростовані письмовими доказами та показами свідків.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. №2 роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Матеріали справи не містять письмової згоди всіх членів сім'ї наймача на вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1.Не надано суду доказів і на підтвердження обставин того чи було це приміщення постійним місцем проживання позивача, чи вів він з наймачем спільне господарство, тривалість часу його проживання.

А відтак, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних, допустимих, достовірних доказів того, що позивач був вселений у квартиру у встановленому законом порядку, постійно проживав з наймачем спірної квартири, вів з ним спільне господарство, а відповідачі вибули на постійне місце проживання до іншого помешкання. Крім того, позивач не довів, що вселився до спірної квартири саме як член сім'ї наймача.

Що стосується оплати Позивачем комунальних послуг та копій квитанцій, особових рахунків оформлених на ім'я споживача ОСОБА_5, які надані позивачем суду в обґрунтування того, що позивач проживав у спірній квартирі і сплачував рахунки за комунальні послуги, то слід зазначити наступне.

Надані платіжні документи про оплату комунальних послуг, договір про надання телекомунікаційних послуг, не є документами, які б свідчили про те, що позивач був членом сім'ї наймача, ніс тягар утримання майна в розумінні ст. 322 ЦК України, а лише підтверджують факт оплати вартості наданих житлово-комунальних послуг, які у відповідності до норм житлового законодавства підлягають сплаті.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, повно та всебічно перевіривши обставини справи, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 82, 141, 223, 263-265, 268 ЦПК України, ст. 63, 64, 65,71, 72 Житлового кодексу Української РСР , Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року № 2, суд, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання права користування квартирою - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

С у д д я О.О. Астахова

Повний текст судового рішення виготовлений 15 листопада 2018 року