АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1181/18 Справа № 173/1422/17 Головуючий у 1 й інстанції - Петрюк Т. М. Доповідач - Куценко Т.Р.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року м. Дніпро 08 травня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Міністерства оборони України,

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся з позовом про відшкодування моральної шкоди до відповідача Міністерства оборони України., згідно якого просить стягнути з відповідача на його користь 100000 грн., на відшкодування спричиненої моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, що пов'язано з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. внаслідок невиконання трудових обов'язків /а.с. 1-6/.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково /а.с. 37-41/.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_3 40000.00 грн. /сорок тисяч гривень/ на відшкодування спричиненої моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, що пов'язане з виконанням обов'язків військової служби.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Міністерство оборони України, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову /42-43/.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено факт дії, або бездіяльності Міністерства оборони України щодо завданої йому моральної шкоди.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Суд встановлено та як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3, проходив військову службу у Збройних силах з 11.11.1976 року по 18.01.1980 року. В тому числі приймав участь у бойових діях на території Народної республіки Ангола з 08.11.1978 року по 08.01.1980 року, що підтверджується даними військового квитка та довідкою Верхньодніпровського райвіськомату від 02.03.2017 року № 34 /а.с. 11-12/.

На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва у колишніх військовослужбовців ( Протокол № 3707 від 08.10.2015 року0 було встановлено, що захворювання колишнього військовослужбовця ОСОБА_3, виразкова хвороба, неактивна фаза з рубцевою деформацією цибулини ДПК, тяжкий перебіг, ускладнена перфорацією, кровотечею, активним гастродуоденітом. Н.р. негативний. Хронічний холіцестит. Хронічний панкреатит, що підтверджується військово - обліковими та медичними документами захворювання, так, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, що підтверджується витягом з протоколу засідання Центральної військової-лікарської комісії по встановленню причинного зав'язку захворювань, поранень, контузій. травм. каліцтв № 3707 від 08.07.2015 року /а.с. 13/.

За результатами огляду медико-соціальної експертної комісії йому первинно була встановлена третя група інвалідності з 29.12.2010 року. В подальшому група інвалідності була змінена у зв'язку з погіршенням здоров'я. З 25.05.2015 року йому встановлена друга група інвалідності, причина якої є захворювання, пов'язане з участю в бойових діях та перебуванні на території інших держав, що підтверджується копіями довідок МСЕК серії 10ААА № 020959 від 29.12.2010 року та серії 10 ААГ № 035089 від 25.05.2012 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував рішення тим, що оскільки позивач отримав ушкодження здоровя при виконанні своїх військових обовязків на території, де велися бойові дії на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління покладається обовязок відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, оскільки він не відповідає вимогам закону.

Так, відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відшкодування шкоди державою відбувається у спосіб, передбачений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з ст.4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Постановою Верховної ради України від 24 серпня 1991 року «Про військові формування в Україні», всі військові формування, дислоковані на території України, підпорядковано Верховній Раді України; утворено Міністерство Оборони України; Урядом розпочато створення Збройних Сил України».

Відповідно до ст.17 Конституції України забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначається законом.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сімї.

Згідно з ст.2 Закону України «Про Збройні Сили України», правовою основою діяльності Збройних Сил України є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України" (1932-12), статути Збройних Сил України, інші закони України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України, міжнародні договори України, що регулюють відносини в оборонній сфері.

Згідно з ст.ст. 3,7 вказаного Закону, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, керівництво Збройними Силами України в межах, передбачених Конституцією України, здійснює Президент України як Верховний Головнокомандувач Збройних Сил України. Начальник Генерального штабу - Головнокомандувач Збройних Сил України здійснює безпосереднє військове керівництво Збройними Силами України.

Таким чином, за виконання конституційного обовязку відповідає Держава в особі Президента України, як Головнокомандувача та Збройні Сили України, де військовослужбовці проходять військову службу. Це підтверджується також змістом Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у звязку з виконанням ними конституційного обовязку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про Збройні Сили України», Держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов'язки служби у військовому резерві, та військовозобов'язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов'язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час виконання службових обов'язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов'язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу у складі діючої армії Збройних Сил Радянського Союзу в період з 11.11.1976 року по 18.01.1980 року. В тому числі приймав участь у бойових діях на території Народної республіки Ангола з 08.11.1978 року по 08.01.1980 року, що слугувало утворенню захворювань, які пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, внаслідок чого йому була встановлена ІІ група інвалідності та на нього поширюються положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Разом з тим, Законом України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року не передбачено відповідальності України за шкоду, спричинену громадянам протиправними діями держави в особі Радянської армії, а визначена відповідальність за соціальний захист колишніх військовослужбовців.

Враховуючи те, що позивач отримав поранення (травму) при виконанні військових обов'язків в Республіці Ангола у період з 08.11.1978 року по 08.01.1980 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності 20 грудня 1991 року) та ЦК України (в редакції 2003 року), коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають, оскільки шкода заподіяна позивачеві у період з 1978-1980 роки.

Діючим законодавством України передбачено відшкодування моральної шкоди для військовослужбовців /за наявністю підстав/ відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» військовослужбовці - це особи, які проходять військову службу.

Позивач був звільнений з військової служби у 1980 році.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності із п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно- правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Таким чином, спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоров'я /1976-1980 роки/, не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди, а тому підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди відсутні.

За таких обставин, переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження за розглядом справи, тому не обґрунтовані та задоволенню не підлягають, що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - задовольнити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2017 року - скасувати.

ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

Ж.І. Максюта