Справа № 2-4825/11 Головуючий у 1-ї інстанції Притуляк І.О.
Провадження № 22ц/812/489/18 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 грудня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Горенко Ю.В.,

за участю: стягувача - ОСОБА_2,

представника ДВС - Романчука С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 8 листопада 2018 року, постановлену під головуванням судді Притуляк І.О. в залі суду в місті Миколаєві о 14 годині 48 хвилин зі складанням її повного тексту 12 листопада 2018 року, по справі

за скаргою

ОСОБА_2

про скасування постанови

головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області

Буділовської Олени Олександрівни

(далі - головного держвиконавця Заводського ВДВС м. Миколаєва)

щодо повернення виконавчого документу стягувачу, -

В С Т А Н О В И Л А:

26 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою, у якій просила визнати незаконною та скасувати постанову, винесену 24 вересня 2018 року головним держвиконавцем Заводського ВДВС м. Миколаєва Буділовською О.О. про повернення їй як стягувачу виконавчого документу, виданого 28 квітня 2014 року на виконання судового рішення щодо стягнення з боржника на її користь грошових коштів, а виконавчий лист повернути до відділу ДВС.

Обґрунтовуючи вимоги скарги стягувач ОСОБА_2 зазначала, що повернення виконавчого документу через нездійснення нею авансування витрат вважає незаконним, оскільки є особою з інвалідністю І групи і тому звільнена від їх сплати.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 8 листопада 2018 року у задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено.

Суд першої інстанції обґрунтовував своє рішення ненаданням стягувачем ОСОБА_2 доказів на підтвердження звільнення від сплати авансового внеску.

В апеляційній скарзі стягувач ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду і постановити нову про задоволення її скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апелянт обґрунтовує свої доводи тим, що за положеннями частини 2 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» вона як особа з інвалідністю І групи звільнена від сплати авансового внеску. Тому, державний виконавець Буділовська О.О., будучи обізнаною щодо наявності у неї інвалідності, неправомірно повернула їй виконавчий документ, що находиться на примусовому виконанні тривалий час.

У письмовому відзиві, наданим Заводським ВДВС м. Миколаєва суб'єкт оскарження визнав апеляційну скаргу частково, та не заперечував проти зміни мотивувальної частини ухвали суду щодо мотивів визнання дій виконавця неправомірними, незважаючи на те, що такі вимоги у апеляційній скарзі відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що хоча стягувач ОСОБА_2 як особа з інвалідністю 1-ої групи звільняється від сплати будь-яких внесків при примусовому виконанні судового рішення, але має обов'язок по підтвердженню такої пільги шляхом надання державному виконавцю належне засвідченої копії правовстановлюючого документу.

Однак з такими мотивами суду першої інстанції колегія суддів в цілому погодитися не може.

За змістом частини 1 статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника, авансового внеску стягувача та стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Таким чином вищенаведеною нормою Закону визначено, що при примусовому виконанні судового рішення за рахунок стягувача оплачується тільки авансовий внесок, усі інші витрати здійснюються за рахунок боржника. А тому, передбачений частиною 1 статті 43 Закону України «Про виконавче провадження» обов'язок стягувача на вимогу виконавця додатково здійснити авансування витрат, які перевищують авансовий внесок, у випадку необхідності виконання дій, що потребують додатково фінансування, не є окремо визначеними витратами, які здійснюються за рахунок стягувача, а є авансовим внеском, що збільшений у розмірі за рахунок додаткових витрат.

Одночасно за положеннями, визначеними частиною 2 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягувач, який є особою з інвалідністю 1 групи звільняється від сплати авансового внеску, а отже, і від додаткового авансування витрат виконавчого провадження.

Судом встановлено, що на підставі рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 4 квітня 2014 року, яким задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, з боржника ОСОБА_5 стягнуто на користь стягувача ОСОБА_2 80 000,00 грн. та 1 500,00 грн. витрат пов'язаних з проведенням експертизи (т.1 а.с.390-391).

28 квітня 2014 року за судовим рішенням видано виконавчий лист, який подано до примусового виконання у Заводській ВДВС м. Миколаєва (т.7 а.с.65) та за ним відкрите 30 квітня 2014 року виконавче провадження, яке 25 липня 2015 року приєднане до зведеного виконавчого провадження відносно одного боржника - ОСОБА_5 (т.7 а.с.82-83).

За матеріалами виконавчого провадження державним виконавцем виконувалися різного роду процесуальні дій, в тому числі 15 червня 2017 року здійснено опис та арешт ? частки квартири АДРЕСА_1, що належить боржнику (т.7 а.с.91-92).

В подальшому державним виконавцем постановою від 28 липня 2017 року призначено суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні з метою проведення оцінки арештованого майна, вартість послуг якого визначені в розмірі 1 500,00 грн. згідно рахунку 368/07-17 від того ж дня (т.7 а.с.95-96).

Тому 16 серпня 2017 року та 2 лютого 2018 року головним державним виконавцем Буділовською О.О. на адресу стягувача ОСОБА_2 направлено пропозиції про здійснення авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій в розмірі 1 500,00 грн., які адресатом не отримані за закінченням терміну зберігання у поштовому відділенні (т.7 а.с.97-100).

В подальшому, 30 липня 2018 року стягувачем отримано пропозицію державного виконавця, на яку подано відповідну заяву щодо відмови від сплати авансового внеску з декількох мотивів: тривалості здійснення виконавчих дій; відкриття виконавчого провадження до внесення змін у відповідне законодавство; та тим фактом, що стягувач у відповідності до статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» є особою з інвалідністю І групи, а тому звільнена від сплати будь-якого авансового внеску (т.7 а.с.102).

Разом з тим, 24 вересня 2018 року постановою головного державного виконавця виконавчий документ про стягнення з ОСОБА_5 80 000,00 грн. та 1500,00 грн. на користь ОСОБА_2 повернуто стягувачу на підставі пункту 4 частини 1 статті 37, статті 43 Закону України «Про виконавче провадження», так як стягувач не здійснила авансування витрат виконавчого провадження. Мотивів звільнення або відмови у звільненні стягувача від сплати витрат як особи з інвалідністю у постанові не наведено (т.7 а.с.103).

За такого висновок суду першої інстанції про те, що твердження державного виконавця відносно того, що особи з інвалідністю І групи не звільняються від сплати додаткового авансування витрат, є безпідставними відповідає вищенаведеним вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а надані виконавцями заперечення за цими обставинами у письмовому відзиву зводяться до помилкового розуміння ними норм права.

В той же час суд першої інстанції допустив неприпустимо широке тлумачення підстав повернення державним виконавцем виконавчого документу, зазначаючи одночасно про часткову правомірність його дій з посиланням на те, що стягувач ОСОБА_2 не надала державному виконавцеві копію пенсійного посвідчення на підтвердження свого права на використання зазначених пільг.

Між тим, повертаючи виконавчий документ без виконання державний виконавець виклав конкретні причини його повернення, виклавши їх в змісті самої постанови як не здійснення стягувачем авансування витрат виконавчого провадження, передбаченого статтею 43 Закону України «Про виконавче провадження». Інших підстав державний виконавець не зазначав.

Тому місцевий суд, вказавши про ненадання стягувачем доказів на право користування пільгами, зробив фактично висновок про іншу підставу повернення виконавчого документу, з якою державний виконавець таке повернення не пов'язував.

Крім цього, суд першої інстанції не врахував, що у відповідності до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець наділений правом як витребувати такі відомості у самого стягувача, так і міг самостійно перевірити ці обставини на підставі свого зобов'язання вживати передбачених вищенаведеним Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Отже, ухвала суду, яка постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки, що зроблені судом не відповідають обставинам справи підлягає скасуванню згідно до положень, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, пунктом 3, 4 частини 1, частини 2 статті 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення скарги ОСОБА_2, визнання постанови неправомірною та її скасування у відповідності до частини 2 статті 451 ЦПК України. Щодо повернення виконавчого листа до ДВС, то такі вимоги є зайвими, та охоплюються вирішенням вимог щодо скасування постанови про його повернення.

Підстав для стягнення судових витрат на користь стягувача не має.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382, 384, 451 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м .Миколаєва від 8 листопада 2018 року - скасувати, та постановивши нову про часткове задоволення скарги.

Постанову Головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Буділовської О.О. від 24 вересня 2018 року про повернення виконавчого документу, виданого 28 квітня 2014 року по справі №2/412/570/12 стягувачу ОСОБА_2 визнати неправомірною та скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.О. Ямкова

Судді С.Ю. Колосовський

О.В. Локтіонова