Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 761/29549/15-ц

провадження № 61-9352св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року у складі головуючого судді Маліновської В. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Шебуєвої В. А., Оніщука М. І.,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року справу № 761/29549/15-ц призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 761/29549/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, у якому просив визначити додатковий строк для прийняття спадщини.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2014 року визнано померлим ОСОБА_6, про що 30 вересня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис. ОСОБА_6 є батьком позивача.

Про визнання ОСОБА_6 померлим на підставі судового рішення він дізнався випадково, після звернення до нотаріальної контори щодо реєстрації нерухомого майна, оскільки був обізнаний про наявність у батька права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу № 602/14 та 30 квітня 2015 видано відповідачу свідоцтво про право на спадщину на всю квартиру.

Зазначає, що йому не було відомо про звернення до суду із заявою про оголошення батька померлою особою, та, як наслідок, відкриття спадщини.

Вважає, що ним пропущено шестимісячний строк на прийняття спадщини, передбачений статтею 1270 ЦК України з поважних причин, тому просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визначено ОСОБА_4 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, тривалістю 2 місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 строк для прийняття спадщини пропущений з поважних причин, наявні правові підстави для визначення додаткового строку.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що місцевим судом постановлено рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства.

У травні 2016 року ОСОБА_5 подав касаційну скаргу, у якій просив рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не зазначено поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини, що пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій щодо звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений строк. ОСОБА_4 не надано доказів на підтвердження звернення до нотаріальної контори та отримання відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Крім того, про оголошення у розшук з 2001 року спадкодавця ОСОБА_6 позивач був обізнаний, проте подальшої заінтересованості щодо місця знаходження ОСОБА_6 не проявляв, а тому є безпідставним повідомлення позивача про наявність судового рішення про оголошення спадкодавця померлим.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суди встановили, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2014 року ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, оголошено померлим. ОСОБА_4 є сином ОСОБА_6

15 вересня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво про смерть ОСОБА_6

Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_6, з якої вбачається, що ОСОБА_7, яка є матір'ю померлого ОСОБА_6, склала нотаріальну заяву про відмову від належної їй частки спадщини на користь ОСОБА_5

Відповідачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_6

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Закон не містить чітко визначеного поняття поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини і їх поважність повинна визначатися у кожному випадку, виходячи з конкретних обставин справи та характеру взаємовідносин сторін.

Позивачем зазначено, що перешкодою у реалізації свого права на подання відповідної заяви була його необізнаність про наявність судового рішення щодо оголошення його батька - ОСОБА_6 померлим з ІНФОРМАЦІЯ_2, до участі у даній справі він не був залучений. Крім того, його, як спадкоємця за законом, не було повідомлено про відкриття спадщини, ОСОБА_5 при прийнятті спадщини не повідомив про наявність інших спадкоємців за законом.

Таким чином, правильним є висновок суду з урахуванням конкретних обставин справи про те, що ОСОБА_4 не міг знати про факт відкриття спадщини після визнання ОСОБА_6 померлою особою, а тому пропустив строк на подання заяви з поважних причин.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та висновків судів не спростовують.

Мотиви касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 не надано підтвердження про звернення до нотаріальної контори та отримання відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, колегія суддів відхиляє. Такі дії є правом позивача та не забороняють звернутися безпосередньо до суду із відповідним позовом, а також не впливають на правильний висновок про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_5 та залишення без змін рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіВ. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат В. П. Курило