АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Харків

справа № 635/1479/17

провадження № 22-ц/790/1556/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О В., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна, набутого під час шлюбу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року, ухвалене суддею Шинкарчуком Я.А.,

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просив розподілити майно, набуте під час його шлюбу з відповідачем, визнавши за кожним право власності на 19/50 часток житлового будинку по АДРЕСА_2 та стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Позов мотивований тим, що сторони перебували у шлюбі, сімейне життя між сторонами не склалося у зв'язку з чим між ними були припинені шлюбно-сімейні стосунки та домовленість, що була досягнута на час розірвання шлюбу втратила свій сенс. ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі якого їй належить на праві власності 19/25 часток житлового будинку. Відповідач одноособово користується частиною придбаного під час шлюбу будинку, не визнає за позивачем права на спільне майно, поведінка відповідача свідчить про її намір самостійно вирішувати питання щодо правового статусу спільного майна.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з договорів купівлі-продажу нерухомості належній відповідачу на праві власності вбачається, що джерелом набуття спірного житлового будинку були особисті кошти відповідача, є її особистою приватною власністю та не належить до спільної сумісної власності подружжя.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні рішення суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, оскаржуване рішення є таким, що винесене при неповному та неправильному з'ясуванні обставин, які мають значення для вирішення справи, неправильному дослідженні та наданні неправильної оцінки наданим доказам.

Висновок суду щодо витрачених коштів на придбання спірного житлового будинку отриманих 27 травня 2009 року ґрунтується на припущеннях. Суд безпідставно вважав достатнім для визнання спірного майна особистим майном відповідача лише наявність у неї фінансової спроможності придбати таке майно.

Матеріали справи не містять належних, беззаперечних та допустимих доказів на підставі яких суд ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вважав встановленими ті обставини, які не були доведені під час судового розгляду.

До апеляційного суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому вона зазначає, що позивачем надавалася окрема письмова згода на вчинення відповідачем правочину щодо купівлі частини житлового будинку.

Зазначає, що посилання позивача на те, що судом першої інстанції не було досліджено належним чином фінансову спроможність відповідача є безпідставними, оскільки самим позивачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності у нього коштів на придбання спірної частини будинку.

Посилання позивача щодо отриманих у дар від своєї матері коштів потрачених ним в інтересах сім'ї не підтверджені належним чином, крім того вказана подія мала місце після придбання ОСОБА_3 спірного нерухомого майна.

У відзиві на апеляційну скаргу просила суд апеляційної інстанції у разі відхилення апеляційної скарги стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 7700 грн., в подальшому після уточнення сума витрат склала 4900 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З висновком суду першої інстанції судова колегія не погоджується з огляду на таке.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 4 серпня 2007 року, який на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.07.2013 розірвано.

01.02.2006 ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (брат відповідача у справі) згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., реєстровий запис № 242, продали належну їм на праві спільної часткової власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 27), продаж зазначеної квартири було проведено за 247 450 грн.

В цей же день 01.02.2006 ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_3.

27.05.2009 відповідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Воронкіною О.П. та зареєстрованого в реєстрі за №1151, ОСОБА_3 продала квартиру АДРЕСА_3 згідно п. 3 даного договору за суму 100 000 грн (а.с. 28), яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01.02.2006, посвідченого ПН ХМНО Гібадуловою Л.А. за реєстром №246.

На підставі договору купівлі-продажу від 02.06.2009 посвідченого ПН Харківського районного нотаріального округу Клопотовим С.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 1281, відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 березня 2017 року, належить на праві власності 19/25 часток житлового будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_3 , яке було придбане за 130 000 грн (а.с. 29).

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 71 СК України встановлено, що спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою.

Водночас у постановах від 2 жовтня 2013 року, 3 червня та 1 липня 2015 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Суд першої інстанції, якому належить провідна роль у зібранні доказів навів у рішенні суду перелік доказів, але надав їм неправильну правову оцінку дійшовши висновку про відмову повністю у задоволенні позову .

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи містять беззаперечні докази, що відповідач продала належну їй на праві особистої власності квартиру 27 травня 2009 року за 100000 грн і придбала 2 червня 2009 року частину житлового будинку за 130000 грн.

Будь яких інших доказів , що свідчать про належність їй особисто 30000 грн матеріали справи не містять. Що стосується показань свідка барата відповідача, то суд критично ставиться до них, оскільки передача грошових коштів показаннями свідків не може доводитись.

З огляду на це, судова колегія дійшла висновку, що частину будинку придбану за 30 000 грн слід вважати спільною сумісною власністю подружжя.

Позивач просить визнати право власності на 19/50 частин житлового будинку, але позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки 15000 грн, що припадає на його частку складає від загальної сплаченої за будинок суми 130 000 грн лише 11,5 % (8,7 частин), тобто позивачу належить 87/1000 частин житлового будинку.

При розподілі судових витрат, судова колегія виходить з вимог ст.141 ЦПК України і розподіляє їх наступним чином.

Позивач за подачу позову і апеляційної скарги сплатив 4551,25 грн (1000+820,50+2730+0,75).

Відповідач надала розрахунок понесених витрат на правничу допомогу і просить стягнути з позивача 4900 грн.

Судова колегія не погоджується з таким розрахунком, оскільки вважає ознайомлення з матеріалами справи на 123 аркушах протягом 3х годин значно завищеним і достатнім 1 години вартісттю 700 грн. Стосовно перемовин адвоката з нотаріусом ці витрати також відхиляються, оскільки нічим не підтверджені. Із зазначеною сумою 2100 грн і витраченим часом 3 години на складання відзиву судова колегія погоджується. Всього судові витрати склали 2800 грн.

Відносно заявлених позовних вимог, частина задоволенних позовних вимог склала 10,5%, відмовлено у 89,5% позовних вимог.

Отже, позивачу відповідач винен 10,5% від 4551,25 грн - 477,88 грн, а відповідачу позивач винен 89,5% від 2800 грн - 2506 грн.

На підставі п.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, суд може зобов»язати сторону на яку покладено обов»язок сплатити більшу суму витрат виплатити різницю, тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню (2506 грн - 477,88) =2028,12 грн.

На підставі п.2 ч.1 ст.376 ЦПК України розглянувши скаргу на рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції скасовує рішення і ухвалює нове, якщо суд першої інстанції вважав встановленими недоведені обставини.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року - скасувати і ухвалити нове.

Позов задовольнити частково.

Розділити житловий будинок , набутий під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 87/1000 часток житлового будинку по АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 673/1000 часток житлового будинку по АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 2028 (дві тисячі двадцять вісім) грн 12 коп..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття. В силу ст.389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 10 травня 2018 року