Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 717/256/16-ц

провадження № 61-12100св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Вороновицька сільська рада Кельменецького району Чернівецької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 30 травня 2017 року у складі колегії суддів: Лисака І. Н., Височанської Н. К., Владичана А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що він є спадкоємцем за законом на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_6 Крім нього, спадкоємцем за законом є ОСОБА_5, яка не прийняла спадщину згідно з чинним законодавством. 02 червня 2015 року приватний нотаріус Кельменецького районного нотаріального округу Чернівецької області відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами

на АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вище зазначений житловий будинок.

На підставі вищевказаного ОСОБА_4 просив визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на спадкове майно, а саме: на спірний житловий будинок.

У лютому 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Вороновицької сільської ради Кельменецького району Чернівецької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що позивачі безперервно протягом більш ніж десяти років відкрито володіють і користуються житловим будинком на АДРЕСА_1, а тому вважають, що наявні законні підстави відповідно до статті 344 ЦК України для визнання їх власниками цього майна за набувальною давністю.

На підставі викладеного позивачі просили визнати за ними право спільної часткової власності в рівних частках по 50 % на житловий будинок на АДРЕСА_1, який складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 80.2 кв. м, житловою площею 53.1 кв. м, гаража літ. «Б», літньої кухні літ. «В», сараю літ. «Г», колонки питної № 1, огорожі № 2 - 4.

Заявою від 11 лютого 2017 року ОСОБА_4 просив суд залишити його позовну заяву без розгляду.

Ухвалою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування залишено без розгляду.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності у рівних частках на житловий будинок та інші споруди, які розташовані на АДРЕСА_1 та зазначені у технічному паспорті, виготовленому комунальним підприємством «Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації», станом на 11 лютого 2016 року, а саме: на житловий будинок, позначений в технічному паспорті літ. «А», загальною площею 80,2 кв. м, житловою площею 53,1 кв. м, літню кухню позначену літ. «В», сарай позначений

літ. «Г», колонку питну позначену № 1, огорожу позначену № 2 - 4.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у попереднього власника спірних споруд ОСОБА_7 відсутні спадкоємці, тому належним відповідачем у справі є Вороновицька сільська рада Кельменецького району як орган, уповноважений управляти майном територіальної громади. Місцевий суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки батько відповідачів не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд, керуючись положеннями статті 344 ЦК України, виходив з того, що позивачі добросовісно заволоділи чужим майном і відкрито, безперервно володіють цим нерухомим майном протягом більш ніж десяти років.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 30 травня 2017 року рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, щосуд першої інстанції вдався до оцінки заявлених первісних вимог та заперечень на них щодо прав на спірне майно ОСОБА_4 в порядку спадкування, фактично встановивши відсутність прав останнього на спірне майно та ухвалив рішення про відмову у задоволенні вимог до нього, що є підставою для скасування судового рішення в цій частині. Скасовуючи рішення місцевого суду в частині, апеляційний суд зазначив, що після смерті ОСОБА_7 позивачі продовжили проживати у спірному будинку з волі колишнього власника за договором користування, що виключає застосування норм статті 344 ЦК України як підстави для визнання права власності.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, ОСОБА_3, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення районного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не з'ясував за яких обставин позивачі проживали у спірному будинку. Апеляційним судом залишено поза увагою, що позивачі на запрошення ОСОБА_7 перейшли жити у житловий будинок на АДРЕСА_1. Після смерті ОСОБА_7 позивачі продовжили проживати у спірному будинку, відкрито та безперервно володіють цим нерухомим майном понад більш ніж десять років.

03 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на запрошення ОСОБА_7 перейшли жити у житловий будинок на АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла.

ОСОБА_7 залишила заповіт, згідно з яким заповіла все своє майно ОСОБА_6, який не прийняв цю спадщину.

Спадкоємці, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7 відсутні.

Після смерті ОСОБА_7 позивачі залишились проживати у житловому будинку на АДРЕСА_1.

Первісними позовними вимогами в цій цивільній справі були вимоги за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно за законом.

В подальшому, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, посилались на положення статті 344 ЦК України та вказували, що добросовісно, відкрито, безперервно володіють спірним нерухомим майном протягом більш ніж десяти років, вважають, що наявні правові підстави для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. При цьому зазначали про відсутність у ОСОБА_4 спадкових прав на спірне нерухоме майно.

Заявою від 11 лютого 2017 року ОСОБА_4 просив суд залишити його позовну заяву без розгляду.

Ухвалою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування залишено без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно із пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

За загальними правилами, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

При цьому слід враховувати, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 61 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд, встановивши, що після смерті ОСОБА_7 позивачі продовжили проживати у спірному будинку з а згодою колишнього власника за договором користування, а сам по собі факт користування майном не є підставою виникнення права власності за набувальною давністю, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову на підставі статті 344 ЦК України.

Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки у діях позивачів відсутня необхідна умова добросовісності володіння, у випадку коли особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 знали про наявність спору щодо вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування на той самий житловий будинок на АДРЕСА_1, в якому проживали позивачі.

Доводи касаційної скарги щодо відкритого володіння і користування спірним нерухомим майном є необґрунтованими, оскільки позивачі як незаконні володільці протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі суд апеляційної інстанції не порушив норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального закону, то рішення суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик