Постанова

Іменем України

23 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 607/14004/16-ц

провадження № 61-11045св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 листопада 2017 року у складі судді Ромазана В. В. та постанову апеляційного суду Тернопільської області від 20 грудня 2017 року у складі колегії суддів:

Ткач О. І., Бершадської Г. В., Гірського Б. О.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави.

Позовна заява мотивована тим, що 20 березня 2008 року між ОСОБА_4 та відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») укладено кредитний договір на придбання квартири.

25 травня 2012 року ВАТ «Сведбанк» відступив право вимоги за вказаним кредитним договором ПАТ «Дельта Банк». У свою чергу 15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» переуступив його ПАТ «Альфа-Банк».

На вимогу ПАТ «Дельта Банк» в червні 2012 року ОСОБА_4 сплатила на рахунок ПАТ «Дельта Банк» 300,00 доларів США.

З липня 2012 року по грудень 2014 року оплатила ПАТ «Альфа-Банк»

6 433,00 доларів США.

Вказані суми ОСОБА_4 були сплачені на рахунки банків без належних правових підстав, оскільки їй не було надіслано договорів про відступлення права вимоги за її кредитним договором із відповідними додатками. На письмові запити банки належних та допустимих доказів переуступки боргу їй не надали.

ОСОБА_4 просила стягнути з ПАТ «Дельта Банк» на свою користь отримані без належної правової підстави кошти в розмірі 300,00 доларів США. Стягнути з ПАТ «Альфа-Банк» на свою користь отримані без достатньої правової підстави кошти в розмірі 6 433,00 доларів США.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

17 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до

ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави, відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що права ОСОБА_4 як позичальника за кредитним договором не порушено, а тому оплачені кошти не є такими, що набуті банками без достатньої правової підстави.

Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

17 листопада 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

25 січня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового звʼязку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Тернопільської області від 20 грудня 2017 року та постановити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що всі сплачені ОСОБА_4 кошти є майном, набутим відповідачами без належної правової підстави, та підлягають поверненню.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

30 березня 2018 року ПАТ «Дельта Банк» через засоби поштового звʼязку подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу

ОСОБА_4 відхилити, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Тернопільської області від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, аргументи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановили, що ОСОБА_4 мала зобовʼязання щодо погашення кредиту шляхом сплати чергових платежів згідно графіка. ОСОБА_4 була належним чином повідомлена про відступлення права вимоги ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» своєчасно отримала повідомлення про зміну кредитора та протягом трьох років не оспорювала дії нових кредиторів, вносила кошти за кредит на нові реквізити. А тому відсутні підстави вважати, що кошти в загальному розмірі 6 733,00 доларів США є безпідставно набутими відповідачами в розумінні положень статті 1212 ЦК України, оскільки такі кошти сплачувалися позивачем на виконання умов договору, а перехід права вимоги не позбавляє позивача від виконання нею своїх зобовʼязань за кредитним договором.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня

2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

17 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Тернопільської області від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська