Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 323/963/17

провадження № 61-16429 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Стрільчука В. А.,

Суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: Малотокмачанська сільська рада Оріхівського району Запорізької області, ОСОБА_6,

треті особи: Оріхівська районна державна адміністрація Запорізької області, Фермерське господарство «Логос»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 14 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Полякова О. З.,

ОСОБА_7, ОСОБА_8,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Малотокмачанської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, ОСОБА_6, треті особи: Оріхівська районна державна адміністрація Запорізької області, Фермерське господарство «Логос» (далі ФГ «Логос»), про скасування рішення, визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею.

На обгрунтування позовних вимог зазначали, що вони, як члени колишнього КСП «Восток», мають право на виділення земельних ділянок (паїв) з цільовим призначенням «сіножаті». У березні 2017 року їм стало відомо, що рішенням Білогір'ївської сільської ради Оріхівського району Запорізької області від

25 лютого 2000 року № 4 частина земель КСП «Восток», площею 46,5 га, була передана у постійне користування ФГ «Логос». На підставі зазначеного рішення голові цього фермерського господарства ОСОБА_6 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право постійного користування землею.

Ураховуючи, що рішення про надання земельної ділянки у постійне користування ФГ «Логос» було прийнято в порушення вимог діючого на той час земельного законодавства, оскільки рішення Білогір'ївською сільською радою Оріхівського району Запорізької області про вилучення спірної земельної ділянки з власності КСП «Восток» не приймалось, та зважаючи на те, що державний акт на право постійного користування землею був виданий на ім'я ОСОБА_6, а не ФГ «Логос», просили скасувати пункт 6 рішення Білогір'ївської сільської ради Оріхівського району Запорізької області дев'ятої (позачергової) сесії двадцять третього скликання від 25 лютого 2000 року № 4 щодо надання ФГ «Логос» на умовах постійного користування земельної ділянки, площею 46,5 га, із покращених сіножатей для ведення сільськогосподарського виробництва; визнати недійним та скасувати державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 від 09 березня 2000 року, виданий на ім'я ОСОБА_6, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 1.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 жовтня

2017 року позов задоволено.

Скасовано пункт 6 рішенняБілогір'ївської сільської ради Оріхівського району Запорізької області дев'ятої (позачергової) сесії двадцять третього скликання від 25 лютого 2000 року № 4 в частині надання ФГ «Логос» на умовах постійного користування земельної ділянки, площею 46,5 га, із покращених сіножатей для ведення сільськогосподарського виробництва.

Визнано недійсним та скасовано державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 від 09 березня 2000 року, виданий на ім'я ОСОБА_6 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт перебування спірної земельної ділянки у власності КСП «Восток» на час прийняття рішення про її передачу у постійне користування ФГ «Логос» підтверджується зібраними у справі доказами. В порушення вимог статей 27, 28 Земельного кодексу України

1990 року рішення Білогір'ївської сільської ради Оріхівського району Запорізької області про вилучення спірної земельної ділянки із власності КСП «Восток» не приймалося, а тому вимоги позивачів, є обгрунтованими.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 14 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року скасовано, прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, ухвалив рішення, яке не відповідає нормам матеріального і процесуального права, оскільки земельна ділянка була передана у постійне користування ФГ «Логос» з дотриманням положень діючого земельного законодавства. Право постійного користування на спірну земельну ділянку у ФГ «Логос» виникло на законних підставах, а тому відсутні правові підстави для скасування рішення Білогір'ївської сільської ради Оріхівського району Запорізької області від 25 лютого 2000 року № 4 та визнання недійсним державного акту на землю.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із касаційною скаргою, у якій просив скасувати постанову Апеляційного суду Запорізької області від

14 лютого 2018 року, та залишити в силі рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема суд не надав належу оцінку наявним у матеріалах справи доказам про належність спірної земельної ділянки КСП «Восток» та не звернув увагу, що вилучення зазначеної земельної ділянки у КСП «Восток» у встановленому законом порядку не проводилось, а відтак Білогір'ївська сільська рада Оріхівського району Запорізької області не мала права надавати її у постійне користування ФГ «Логос».

Відзиви на касаційну скаргу учасниками справи не подано.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1,

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 є членами колишнього КСП «Восток».

У квітні 2016 року загальними зборами власників земельних часток (паїв) колишнього КСП «Восток» прийнято рішення про закінчення проведення процедури розпаювання земель колишнього КСП «Восток», площею 482,4 га, з цільовим призначенням «сіножаті».

В березні 2017 року позивачам стало відомо, що частина земель, а саме 46,5 га, за цільовими призначенням «сіножаті», що відображена на план-схемі земель колишнього КСП «Восток», була передана у постійне користування ФГ «Логос» на підставі рішення Білогір'ївської сільської ради Оріхівського району Запорізької області від 25 лютого 2000 року № 4, на підставі якого ОСОБА_6 отримав державний акт серії НОМЕР_1 від 09 березня 2000 року на право постійного користування землею, площею 46,5 га.

Перевіряючи доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, касаційний суд зазначає наступне.

Правовідносини на час прийняття Білогір'ївською сільською радою Оріхівського району Запорізької області рішення про надання землі у постійне користування ФГ «Логос» та видачі ОСОБА_6 державного акту на право постійного користування спірною земельною ділянкою склалися у 2000 році, та регулювалися чинними на час їх виникнення нормами Земельного Кодексу України 1990 року (далі ЗК України1990 року), а тому застосування апеляційним судом Земельного Кодексу України (далі ЗК України), який набрав чинності

01 січня 2002 року, є помилковим.

Частиною першою статті 19 ЗК України 1990 року передбачено, що сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, тощо.

Відповідно до положень частини 1 статті 22 ЗК України 1990 року право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно статті 23 ЗК України 1990 року право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з відсутності порушень законодавства при наданні земельної ділянки у постійне користування ФГ «Логос», а тому дійшов висновку, що право постійного користування ОСОБА_6 на спірну земельну ділянку виникло на законних підставах. Проте, такі висновки суду апеляційної інстанції є передчасними з огляду на наступне.

Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку встановленому статтями 31, 32 цього Кодексу (частина 7 статті 17 ЗК України 1990 року).

Частина перша стаття 31 ЗК України 1990 року містила імперативну норму про те, що вилучення (викуп) земельної ділянки з метою передачі її у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам, організаціям провадиться за згодою власника землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих Рад народних депутатів.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 51 ЗК України 1990 року, заяву громадянина про передачу земельної ділянки у власність або надання в користування відповідна Рада народних депутатів розглядає у місячний строк, і у разі згоди замовляє за рахунок Українського державного фонду підтримки селянських (фермерських) господарств державній землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власниками землі або землекористувачами, районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами і органом архітектури.

Відповідно до частин першої та третьої статті 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, а право тимчасового користування, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором.

Відхиляючи доводи позивачів про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель колишнього КСП «Восток», апеляційний суд посилався на лист Відділу у Оріхівському районі Головного управління Держгеокадастру Запорізької області від 19 жовтня 2017 року № 0-8-0,30-698/109-17, у якому зазначено про відсутність можливості об'єктивно визначити, що спірна земельна ділянка відноситься до земель, які підпадають під паювання КСП «Восток», з огляду на відсутність у цьому органі схеми паювання земель колишнього КСП «Восток».

В свою чергу суд першої інстанції, посилаючись на повідомлення Приватного підприємства «Землевпорядник-плюс» від 16 березня 2016 року №29, з якого убачається, що спірна земельна ділянка знаходиться в колективній власності членів колишнього КСП «Восток», а також на акт обстеження земельної ділянки від 13 січня 2000 року, відповідно до якого комісія, до складу якої входив і представник КСП «Восток», рекомендувала передати належну КСП «Восток» земельну ділянку ФГ «Логос» на умовах оренди, дійшов висновку про належність спірної земельної ділянки колишньому КСП «Восток».

Разом з тим, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою та не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи іншим письмовим доказам, зокрема листу Управління Держгеокадастру у Пологівському районі Запорізької області від 16 грудня 2016 року та листу Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області від 20 грудня 2016 року № 580, з яких убачається, що спірна земельна ділянка, на яку видано державний акт від

09 березня 2000 року, відповідно до картографічних матеріалів ДП «Запорізький науково-дослідний інститут землеустрою» віднесена до земель нерозподілених (не витребуваних) земельних часток паїв в частині сіножатей колишнього КСП «Восток».

Ураховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не дослідили зібрані у справі докази, а відтак не встановили, чи належала спірна земельна ділянка до земель КСП «Восток», чи була вона вилучена за згоди її власника (землекористувача), чи розроблявся проект відведення земельної ділянки та чи погоджувався він з власником (користувачем) земельної ділянки і уповноваженими органами державної влади у передбаченому законом порядку. Зазначені обставини мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Формальний підхід до вирішення справи та ухвалення судового рішення за відсутності встановлених судом фактичних обставин справи суперечить фундаментальним принципам цивільного судочинства, та не сприяє здійсненню ефективного правосуддя, спрямованого на прийняття законних та справедливих рішень, а також захист прав та інтересів учасників судового розгляду.

Відповідно до частин першої та третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, в силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи в суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним нового судового рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних рішень, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 жовтня

2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 14 лютого 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик