Справа № 206/1152/18
Провадження № 2/206/593/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2018 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

в складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Стахів О.О.

позивач ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

ОСОБА_4 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

20.06.2012 померла ОСОБА_5, яка була матірю ОСОБА_1 (далі - позивач). Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, яка складається із 2/3 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: м. Дніпро, вул. Пушкарська, буд. 50 (далі спадкове майно). Відповідно до заповіту від 14.10.2011, який був залишений померлою, своє майно вона заповідала в рівних долях позивачу та ОСОБА_3 (далі - відповідач). В 2012 році позивач звернулась до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори (далі 8 ДДНК) із заявою про прийняття спадщини. Відповідач також спадщину прийняла. У 2017 році позивач виявила намір оформити належну їй частину спадщини, але державним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Згадані документи знаходяться у відповідача, однак, надати їх остання відмовляється. Отримати дублікати правовстановлюючих документів позивач також не має можливості. Враховуючи, що остання позбавлена можливості оформити належну їй частину спадщини у нотаріальному порядку, позивач на підставі ст. ст. 392, 1268, 1296 ЦК України просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину домоволодіння за адресою: м. Дніпро, вул. Пушкарська, буд. 50 (а.с. 3-4).

Відповідач, в порядку виконання судового доручення, надала письмові пояснення по справі, за змістом яких зазначила, що вона заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки не оспорює та не претендує на частину спадкового майна позивача. Однак, виходячи з того, що спадкове майно не може бути розділено на частини згідно заповіту, відповідач пропонувала позивачу надати їй довідку про неподільність спадкового майна, а також розписку зобовязання про виплату їй компенсацію вартості її частини спадщини, в термін 3 місяців з моменту оформлення частини позивача у власність, в обмін на що відповідач зобовязалась надати позивачу всі необхідні документи для оформлення спадщини, а також відмову від виділення її частини спадкового майна, також зазначила, що відповідач готова конструктивно вирішити будь-які інші умови поділу спадщини (а.с. 79-80).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

05.03.2018 у даній справі відкрито провадження.

07.03.2018 на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника 8 ДДНК.

22.03.2018 за клопотанням представника позивача постановлено ухвалу про звернення до компетентного суду Російської Федерації з судовим дорученням про правову допомогу в межах Конвенції «Про правову допомогу і правових відносини по цивільним, сімейним і кримінальним справам», з метою вчинення процесуальних дій. Провадження по справі зупинено до надходження відповіді від іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги, вручення документів.

24.09.2018 провадження по цивільній справі поновлено, у звязку із надходженням документів щодо результатів виконання судового доручення.

Під час розгляду справи судом заслухано пояснення позивача та її представника, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

07.11.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Позивач та відповідач є рідними сестрами та доньками ОСОБА_5, що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії ХЯ № 520693, ТЮ № 383189 та копією свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЖМ № 298985 (а.с. а.с. 7, 8, 53).

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.02.2003 спадкоємцями спадкового майна а саме 1/2 частини житлового будинку А-1, з відповідною частиною надвірних побудов за адресою: м. Дніпро, вул. Пушкарська, буд. 50 належного ОСОБА_6, який помер 19.03.2002, в рівних частинах є ОСОБА_5 (мати сторін по справі та дружина померлого), позивач та відповідач (а.с. 11).

Як встановлено із копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 386937 від 17.04.2003 КП «ДМБТІ» власниками житлового будинку за адресою: м. Дніпро, вул. Пушкарська, буд. 50 є ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 по 1/6 частині кожна, на підставі відповідного свідоцтва про право на спадщину (а.с. 13).

Згідно змісту копії свідоцтва про право власності від 12.02.2003 ОСОБА_5, яка є дружиною ОСОБА_6, померлого 19.03.2002, належить право власності на 1/2 частку в спільному майні, набутому названим подружжям за час шлюбу, а саме: житловий будинок № 50 разом із надвірними спорудами, розташовані на земельній ділянці, за адресою: м. Дніпро, вул. Пушкарська (а.с. 12).

Як встановлено із копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 387133 від 17.04.2003 КП «ДМБТІ» власником 1/2 частини житлового будинку № 50 за адресою: м. Дніпро, вул. Пушкарська, є ОСОБА_5, на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (а.с. 14).

Таким чином, право власності на житловий будинок № 50, розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Пушкарська, зареєстровано за відповідачем у розмірі 1/6 частці, за позивачем 1/6 частки, та за ОСОБА_5 2/3 частки, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчужена обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна № 103959879 від 16.11.2017 (а.с. 20).

14.10.2011 ОСОБА_5 було складено заповіт, яким належну їй частину житлового будинку зі всіма надвірними спорудами та частину земельної ділянки за адресою: м. Дніпро, вул. Пушкарська, буд. 50, заповідано в рівних частинах кожному: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 52).

Доказів наявності права власності на частину земельної ділянки, яка заповідач заповідала своїм дітям суду надано не було.

Відповідно до копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 50 за адресою: м. Дніпро, вул. Пушкарська, розташовано А1 житловий будинок, Б гараж, В сарай, Г убиральня, Д душ, Е сарай, № № 1-8 огорожа та споруди (а.с. 15-18).

20.06.2012 померла ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ИЗ № 894908 (а.с. 51).

13.11.2012 відповідач звернулась до нотаріуса нотаріального округу міста Дніпропетровська з заявою про прийняття спадщини, після смерті матері - ОСОБА_5 (а.с. 48).

27.11.2012 позивач звернулась до 8 ДДНК з заявою про прийняття спадщини, після смерті матері - ОСОБА_5 (а.с. 57).

11.10.2017 позивач надала до 8 ДДНК заяву, за змістом якої просила видати їй свідоцтво на про право на спадщину, після смерті ОСОБА_5, яка складається із житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Пушкарська, буд. 50 (а.с. 69).

11.10.2017 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності ОСОБА_5 2/3 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: м. Дніпро, вул. Пушкарська, буд. 50 (а.с. 21).

25.10.2017 позивачу було відмовлено у видачі дубліката свідоцтва про право на спадщину, виданого 8 ДДНК 12.02.2003 на імя ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5 з підстав відсутності спільної письмової заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_3, оскільки вказане свідоцтво було видано в одному примірнику на імя трьох спадкоємців (а.с. 22).

24.11.2017 за вих. № 242/01-21 Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області було відмовлено у видачі дублікату свідоцтва про право на спадщину та свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на імя ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у звязку із неявкою всіх осіб, які зазначені у відповідних документах (а.с. 23).

ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

В підтвердження порушення відповідачем прав позивача, останньою до позовної заяви було долучено screenshot спілкування/повідомлень позивача та відповідача в соціальній мережі.

Між тим, вказаний документ судом відхиляється, з огляду на такі обставини.

Частинами 1 та 2, 3 ст. 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах памяті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

В той же час, вказаний документ було подано без додержання ч. ч. 1 та 2 ст. 100 ЦПК України.

Також, судом відхиляються документи, а саме: копія листа «Здравствуй сестренка», а також копії повідомлення про вручення, оскільки належним доказом відправлення конкретного поштового відправлення має бути підтверджено відповідними документами оформленими відповідно до Правил надання послуг поштового звязку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» від 12.05.2006 № 211 (опис вкладення, тощо).

V. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Статтями 1269-1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказ Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Отже, судом встановлено, що позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її матері - ОСОБА_5, у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності ОСОБА_5 2/3 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: м. Дніпро, вул. Пушкарська, буд. 50.

Також, судом встановлено, що правовстановлюючі документи перебувають у відповідача, яка за певних умов (зобовязання позивача компенсувати вартість належної відповідачу частини спадкового майна) готова надати необхідні документи для оформлення позивачем своєї частини спадкового майна.

Так, у статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З метою захисту свого, на думку позивача, порушеного права, остання звернулась до суду із позовом, за результатом розгляду якого просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину домоволодіння за адресою: м. Дніпро, вул. Пушкарська, буд. 50.

При цьому, в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Отже, вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного. Так, спадкова маса, яка залишилась після смерті ОСОБА_5 складається із 2/3 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: м. Дніпро, вул. Пушкарська, буд. 50. Враховуючи, що спадкове майно заповідано у рівних частках двом спадкоємцям (позивачу та відповідачу), інших спадкоємців, в тому числі, які мають право на обовязкову частку судом не встановлено, кожний із спадкоємців має право на успадкування по 1/3 частини спадкового майна

РОЗАХУНОК ЧАСТИНИ СПАДКОВОГО МАЙНА НА ОДНОГО СПАДКОЄМЦЯ

(/2==)

Таким чином, підстави для визнання за позивачем права власності за заповітом в 1/2 частці, що є більшою частиною на відміну від 1/3 частки не має жодних правових підстав, як і на різницю між 1/2 та 1/3, що складає 1/6 частину, оскільки відповідна частка у розмірі 1/6 належить на праві власності позивачу, після смерті батька, що ніким не оспорюється (а.с. 20).

Окрім того, згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268-1270 ЦК України.

Отже, позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.

Між тим із поданого позову, судом не встановлено, що відповідачем оспорюється або не визнається право позивача на частину належного їй спадкового майна, як і втрати позивачем документа, який засвідчує право власності, що є передумовою застосування до правовідносин ст. 392 ЦК України.

Більш того, судом встановлено, що відповідач навпаки пропонує умови врегулювання спору, при цьому наявність у неї правовстановлюючих документів, відсутність яких стала підставою для відмови у задоволенні позову, не може бути розцінена судом як не визнання, оспорення права позивача на частину належного їй спадкового майна, тим більше втрати таких документів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Між тим, сторона позивача не скористалась правом щодо витребування у відповідача означених вище правовстановлюючих документів .

Окрім вищевикладеного, суд враховуючи встановлені обставини щодо кількості і характеристики спадкового майна, згідно технічного паспорту та заповіту, також звертає увагу на той факт, що Цивільний кодекс України не передбачає такого поняття як «домоволодіння», як і Цивільний кодекс Української РСР.

При цьому під домоволодінням розуміється два і більш будинківз приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі, що відповідає Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу № 56 (z0031-96) від 13.12.95.

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача та її представника, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню повнісю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 392, 1216-1222 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: 49117, м. Дніпро, вул. Пушкарська, буд. 50, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (місце проживання: 442450, Російська Федерація, Пензенська область, Камешкирський район, с. Руський Камешкир, вул. Кірова, буд. 7), третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контора (місце знаходження: м. Дніпро, вул. Космонавта Волкова, буд. 3) про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 16.11.2018.

Головуючий суддя: К.С. Маштак