Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 619/5624/14-ц

провадження № 61-4712св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Зазулинської Т. П., Кругової С. С., Міненкової Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3обґрунтовувала тим, що з 07 лютого 2004 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, вони мають спільного сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 травня 2012 року шлюб між ними розірвано. У період шлюбу за спільні кошти було придбано таке майно: квартира № АДРЕСА_1, оціночною вартістю 351 748 грн 00 коп. та автомобіль «Hundai Accent».

Посилаючись на викладене, просила поділити зазначене майно та визнати за нею та ОСОБА_4 право власності по Ѕ частини квартири № АДРЕСА_1, та по 1/2 частини автомобіля «Hundai Accent», на підставі статей 60, 61, 69, 70, 71 СК України.

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, який обґрунтовував тим, що квартиру № АДРЕСА_1, придбано за його власні кошти, а саме: 230 014 грн 88 коп. - виручені від продажу квартири, що належала йому до шлюбу з ОСОБА_3, і 10 529 грн 25 коп. - подаровані його матір'ю шляхом грошового переказу коштів у сумі 1 400 дол. США. Рішенням суду про розірвання шлюбу було встановлено, що фактично шлюбні відносини між ним і ОСОБА_3 були припинені 15 грудня 2011 року і подальше повернення кредитних коштів, за рахунок яких було придбано спірний автомобіль, у розмірі, що дорівнює 35/100 частини його вартості, здійснювалось ним особисто, без участі ОСОБА_3

Посилаючись на викладене та з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати його особистою приватною власністю квартиру № АДРЕСА_1, 35/100 частини автомобіля «Hundai Accent», державний номерний знак АХ1601BE, а на 65/100 частини автомобіля визнати за ним право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, із компенсацією ОСОБА_3 вартості її частки у розмірі 39 325 грн 00 коп.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та право власності на 1/2 частини автомобіля «Hundai Accent», державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрованого за ОСОБА_4 У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Додатковим рішенням цього суду від 15 лютого 2016 року вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 придбана за оплатним договором під час перебування сторін у шлюбі, у розумінні статті 60 СК України майно, придбане під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя і тягар доказування про те, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто, та вважав, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідачем не доведено протилежного, та підлягає поділу відповідно до частини першої статті 70 СК України. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2016 року рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 23 грудня 2015року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання вказаної квартири особистою власністю скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за нею в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_4 щодо вказаного нерухомого майна задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 його особистою власністю. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без зміни.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 спірної частини квартири та визнаючи за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на квартиру, суд апеляційної інстанції, дослідивши та надавши оцінку іншим, крім договору купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1, доказам, зокрема договору купівлі-продажу належної ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності квартири в м. Харкові, яка була відчужена останнім за кілька днів до внесення коштів на придбання спірної квартири, факт отримання ОСОБА_4 коштів у розмірі 1 400 дол. США від своєї матері, а також відсутність доказів про істотне збільшення вартості спірної квартири внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, суд першої інстанції, застосовуючи норми статей 57, 60 СК України, дійшов обґрунтованого висновку про придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_4

У вересні 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2016 року, в якій просила скасувати зазначене судове рішення та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказувала на те, що як зі змісту апеляційної скарги позивача, так і рішення суду апеляційної інстанції не вбачається, які саме докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням встановленого порядку або в досліджені яких було неправомірно йому відмовлено. Ще під час розгляду справи у суді першої інстанції з показань свідків ОСОБА_6 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 судом було встановлено, що після отримання у власність у спірній квартирі подружжям було виконано у 2010 році капітальний ремонт, пов'язаний з добудовою та плануванням квартири, а саме: проведено систему тепло-, водо- та газопостачання, побудовано внутрішні стіни, встановлено двері та наслано підлогу, виконано внутрішній ремонт. При цьому свідок з боку відповідача ОСОБА_6 пояснив, що постійно бачив під час проведення ремонтних робіт у спірній квартирі її батька ОСОБА_8, який безпосередньо брав участь у будівельних роботах. Свідок ОСОБА_9 пояснила, що допомогла разом зі своїм чоловіком подружжю ОСОБА_3 грошима на їх внесок у пай на будівництво житла, а в подальшому надала їм на будівельні роботи еквівалент 1000 дол. США та придбала і завезла за власні кошти будівельні матеріали: цеглу, цемент, дроти, труби та інше. Висновки апеляційного суду суперечить правовим висновками, сформульованим Верховним Судом України у постановах від 11 березня 2015 року у справі № 6-211цс14, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-606цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15. Висновок суду щодо неможливості вирішення спору про реальний поділ автомобіля «Hundai Accent» є необґрунтованим, оскільки вона не заперечувала щодо отримання грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу згідно з якими спірне нерухоме майно, хоча і набуте під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, проте не може вважатися спільної сумісною власністю подружжя, скільки набуте ним за особисті кошти. 3 аналізу касаційної скарги ОСОБА_3 вбачається, що фактично касаційна скарга зводиться до переоцінки доказів. Як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час перегляду рішення в апеляційному порядку між сторонами тривали перемовини щодо грошової компенсації вартості частки у праві власності на автомобіль. Однак, враховуючи, що сторони не дійшли згоди щодо розміру такої компенсації, то він не вносив грошових коштів на депозитний рахунок суду. У зв'язку з цим у суду апеляційної інстанції не було правової можливості стягнути з нього грошові кошти на користь ОСОБА_3 у рахунок компенсації вартості її частки у праві власності на транспортний засіб.

Ухвалою від 12 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судове рішення апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 02 липня 2004 року між сторонами у справі було зареєстровано шлюб у міському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського обласного управління юстиції за актовим записом № 35, у шлюбі народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

17 березня 2008 року між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним банком «Меркурій» як управителем фонду фінансування будівництва виду А «Фінансово-будівельна група» було укладено договір № 22-07-8/85Д дольової участі у будівництві багатоквартирного будинку АДРЕСА_1. Згідно з умовами цього договору довіритель вносить 230 014 грн 88 коп., що складає 95,62 % від вартості загальної площі обраного об'єкта інвестування в день підписання цього договору. Ця сума становила початковий внесок до ФФБ. Подальше внесення коштів здійснюється згідно з графіком внесення коштів до ФФБ, визначеним у свідоцтві К222-07-8/85ДС та у додатку № 1 до цього договору за поточною ціною вимірної одиниці об'єкта інвестування, встановленою на день внесення коштів.

Згідно з платіжними дорученнями грошові внески за договором пайової участі у будівництві ОСОБА_4 здійснив двома платежами: 17 березня 2008 року - в розмірі 230 014 грн 88 коп. і 20 березня 2008 року - в розмірі 10 529 грн 25 коп.

Вказані грошові кошти, за які були придбано спірну квартиру, були особистою приватною власністю ОСОБА_4 з огляду на таке.

14 березня 2008 року ОСОБА_4 (за три дні до здійснення платежу управителю фонду фінансування будівництвом) продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_4 за 233 310 грн 00 коп., яка була придбана ним до укладення шлюбу, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 11 листопада 1999 року.

Іншу частину коштів, якої не вистачало для сплати коштів управителю фонду фінансування будівництвом, ОСОБА_4 було подаровано його матір'ю шляхом здійснення грошового переказу 18 березня 2008 року у сумі 1 400 дол. США, що підтверджується копією квитанції про грошовий переказ через Western Union та апостильованою заявою матері ОСОБА_4 - ОСОБА_10 (т. 1 а. с. 87, 89, 90)

27 серпня 2009 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане Виконавчим комітетом Солоницівської селищної ради згідно з рішенням від 11 серпня 2009 року № 323, зареєстроване комунальним підприємством «Дергачівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 18 вересня 2009 року в реєстровій книзі № 25 за № 3104.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова 22 травня 2012 року шлюб між сторонами розірвано.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено в постановах Верховного Суду України від 19 червня та 02 жовтня 2013 року, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Установивши, що в березні 2008 року ОСОБА_4 продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_4 та отримав від матері у подарунок 1 400 дол. США й цього ж місяця придбав квартиру АДРЕСА_1, суд апеляційної інстанції дійшов цілком аргументованого висновку про те, що це майно є об'єктом особистої приватної власності ОСОБА_4 Отже, суд, дотримуючись вимог норм матеріального права, зокрема, статті 60 СК України, з'ясував походження коштів, за які було придбано спірну квартиру. Факт придбання спірної квартири за кошти, отримані від реалізації квартири у м. Харкові, визнала сама ОСОБА_3

Доказів щодо придбання сторонами спірної квартири за спільні кошти ОСОБА_3 не надала, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав вважати спірну квартиру об'єктом спільної сумісної власності подружжя у розумінні статей 60, 61 ЦПК України та її поділу.

Твердження заявника про те, що вартість спірної квартири істотно збільшилась саме в результаті здійснених за час шлюбу поліпшень, проведення ремонтних робіт, а тому квартира є спільною сумісною власністю подружжя, є безпідставними, оскільки суд може визнати майно дружини (чоловіка) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, але при цьому майно, що належало одному з подружжя в порядку статті 57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом.

Доводи ОСОБА_3 про те, що вона не заперечувала щодо отримання грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб, а суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні цих вимог ОСОБА_4, є безпідставними з огляду на таке.

За частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов'язань перед відповідачем.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 21 грудня 2010 року (набуло статусу остаточного 21 березня 2011 року) у справі «Андрій Руденко проти України» № 35041/05 установлено наявність порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, а саме: незаконного позбавлення заявника майна у зв'язку з порушенням правил щодо попереднього депонування суми відшкодування, що може призвести до негативних економічних наслідків для заявника, оскільки вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди.

Таким чином, вимоги ОСОБА_4 не могли бути задоволені без попереднього внесення на депозитний рахунок суду вартості частки ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на автомобіль.

Крім того, ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення вимог ОСОБА_4 як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанцій, що свідчить про те, що позивач зловживає своїми процесуальними правами, оскільки суд апеляційної інстанції залишив без змін рішення суду першої інстанції в частині задоволення її вимог, про визнання за нею права власності на 1/2 частини автомобіля «Hundai Accent».

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик