РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/1140/18

пр. № 2/759/3543/18

13 листопада 2018 року суддя Святошинського районного суду міста Києва Миколаєць І.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (03134, АДРЕСА_1) до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» ( АДРЕСА_1) про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

25 січня 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», в якій просить визнати недійсним кредитний договір б/н від 28.03.2011 року.

Свої вимоги мотивує тим, що кредитний договір б/н від 28.03.2011 року був оформлений не одним, а декількома документами, що ускладнює розуміння сутності зобов'язань та їх розмір перед банком. Вважає, що не існує жодного підписаного сторонами документу, який би чітко визначав права та обов'язки сторін, а існує низка документів, спрямованих на укладення кредитного договору у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку, серед яких спірний кредитний договір. Зазначає, що при укладенні кредитного договору не було дотримано його письмової форми. Крім того, договір містить несправедливі умови, оскільки існує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача.

Посилаючись на наведене, позивач просить суд визнати недійсним кредитний договір б/н від 28.03.2018 року, укладений між нею та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк».

25 січня 2018 року справа в порядку автоматизованого розподілу була передана судді Миколаєць І.Ю. (а.с. 12).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 29 січня 2018 року позовну заяву було залишено без руху з мотивів ненадання позивачем документів на підтвердження позовних вимог (а.с. 13).

Заявою від 22 травня 2018 року позивачем було усунуто недоліки, встановлені ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 29 січня 2018 року (а.с. 17).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 18 червня 2018 року справу було прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 22).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 18 червня 2018 року було задоволено клопотання позивача про витребування документів та витребувано від Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» оригінал кредитної справи, що була сформована внаслідок укладення договору б/н від 28.03.2011 року, а в разі відсутності такого - документацію, яка стосується даного договору.

22 серпня 2018 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував.

Свої заперечення обґрунтував тим, що на день укладення спірного кредитно-заставного договору позивачу як позичальнику були відомі всі умови договору і позивач при його підписанні своїм підписом погодився на всі умови договору. Своїм підписом в Анкеті-заяві про надання кредиту позивач підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачено, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі, між зобов'язаннями позичальника, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів,їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, податковий режим сплати відсотків, переваги та недоліки схем кредитування тощо. Посилався на положення ст. 202, 203, 205, 626 Цивільного кодексу України.

Крім того, відповідачем, разом з відзивом на позовну заяву, до суду було подано заяву про застосування строків позовної давності у справі, яка мотивована тим, що кредитний договір між сторонами було укладено 28 березня 2011 року, в той час як позивач звернулася до суду з позовом у січні 2018 року, тобто після закінчення встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

Вимоги ухвали суду від 18 червня 2018 року про витребування документів відповідачем виконано не було.

04 вересня 2018 року позивачем було надано до суду відповідь на відзив, в якій позивач просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з мотивів, викладених в позовній заяві.

Крім того, у відповіді на відзив позивач зазначає, що їй не було повідомлено, що підписана нею анкета-заява є кредитним договором, власного примірника цієї анкети-заяві від відповідача позивач не отримувала. Про те, що ця анкета-заява є кредитним договором, позивачу стало відомо лише після звернення 03 травня 2017 року відповідача у цій справі до позивача з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в іншому провадженні.

Також, у відповіді на відзив, позивач посилається на відсутність первинних розрахунково-касових документів, наявність яких передбачена Інструкцією про касові операції в банках України, затвердженою постановою Правління НБУ від 18.06.2003 року № 254. Зазначає, що в розумінні ст. 626 ЦК України підписана нею анкета-заява не може вважатися договором, а також те, що оспорюваний договір є несправедливим по відношенню до неї із посиланням на положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з відповіддю на відзив позивачем до суду було подано клопотання про поновлення строку позовної давності, яке мотивоване тим, що про порушення свого права позивач дізналася лише 03 травня 2017 року, коли відповідач звернувся до неї з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. З посиланням на ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст. 267 ЦК України просить поновити строк позовної давності для звернення до суду із заявленим позовом.

Своїх заперечень проти відповіді на відзив відповідач до суду не подав.

Про інші документи, які мають значення для правильного вирішення спору, сторони суду не повідомляли, заяв, клопотання про їх витребування не заявляли, тому справа розглядається судом за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін учасники судового процесу до суду не заявляли.

Повно та всебічно дослідивши подані сторонами заяви по суті справи та докази, судом встановлено наступні фактичні обставини, які виникли у правовідносинах між сторонами спору.

28 березня 2011 року громадянкою ОСОБА_2 було заповнено Анкету-заяву № 208745707 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 21).

Згідно даних анкети, її було заповнено громадянкою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер картки обліку платника податків НОМЕР_1.

Відповідно до Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 29.09.2017 № 822усі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру у порядку, визначеному цим Положенням.

Облік фізичних осіб - платників податків ведеться у Державному реєстрі за реєстраційними номерами облікової картки платника податків, а осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган, ведеться в окремому реєстрі Державного реєстру за прізвищем, ім'ям, по батькові (за наявності), серією та/або номером діючого паспорта громадянина України без використання реєстраційного номера облікової картки платника податків (до паспортів зазначених осіб вноситься відмітка, яка свідчить про наявність права здійснювати будь-які платежі за серією та/або номером паспорта).

Відповідно до п. 2.6. Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 09.12.2011 № 1588 (у редакції наказу Міністерства фінансів України 22.04.2014 № 462) податковий номер платника податків не змінюється протягом усього періоду перебування на обліку в контролюючих органах такого платника податків, за винятком випадків зміни коду за ЄДРПОУ або реєстраційного номера облікової картки платника податків.

Таким чином, слід дійти висновку, що реєстраційний номер облікової картки платника податків, поряд з датою народження, прізвищем, ім'ям та по-батькові, є унікальним ідентифікатором фізичної особи.

Згідно копії паспорту позивача, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та має реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

В зв'язку з цим, суд дійшов висновку, що Анкету-заяву № 208745707 від 20.03.2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку було заповнено та підписано саме позивачем.

Також, як вбачається з Анкети-заяви № 208745707 від 28.03.2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, позивач виявила бажання отримати від відповідача банківський продукт - платіжну картку-кредитку«Універсальна» та встановити на ній кредитний ліміт в розмірі 1000 грн. 00 коп.

З матеріалів справи не вбачається і не було встановлено судом, що зазначена платіжна картка-кредитка«Універсальна» була фактично отримана позивачем.

В той же час, із заяв по суті справи, які були подані сторонами вбачається, що на думку сторін між ними було укладено кредитний договір б/н від 28.03.2011 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Дослідженням наданої до суду позивачем Анкети-заяви № 208745707 від 28.03.2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку було встановлено, що даний документ не містить в собі даних про строки надання кредиту, розмір відсоткової ставки за користування ним, черговість та порядок здійснення платежів в рахунок погашення отриманих коштів,відповідальність сторін тощо.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Зазначена інформація повинна містити, зокрема, відомості про 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо); 3) суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту; 4) тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки. Індекс, що застосовується для розрахунку змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим Цивільним кодексом України; 6) реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування; 8) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 9) попередження про наслідки прострочення виконання зобов'язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов'язання за договором про споживчий кредит; 11) порядок дострокового повернення кредиту; 12) у разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку - відомості про те, що від споживача може вимагатися повне повернення суми кредиту в будь-який час, строк попередження про таку вимогу.

Зазначене дає можливість суду зробити висновок про те, що інформація, яка повинна бути надана до моменту укладання Договору однією із сторін є частиною пропозиції та істотною умовою договору, оскільки обов'язковість її оприлюднення та доведення до відома сторони прямо передбачена Законом.

Доказів виконання відповідачем обов'язку, встановленого ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» суду надано не було.

Таким чином, оскільки до суду не було надано доказів того, що відповідач належним чином та в установлений спосіб ознайомив позивача з Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку, зокрема, шляхом вручення відповідного документа особисто позивачу під власноручний підпис, зазначені Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору б/н від 28 березня 2011 року.

В зв'язку з цим, посилання сторін на положення ст. 634 Цивільного кодекс України є необґрунтованим.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (стаття 627 ЦК України).

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Аналіз ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що істотними умовами кредитного договору виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

З огляду на те, що сторонами не було в належний спосіб доведено факт досягнення ними згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, суд дійшов висновку, що кредитний договір б/н від 28 березня 2011 року не можна вважати укладеним.

Жодних доказів, які б могли спростувати висновки суду сторонами надано не було.

Отже, кредитний договір, який оспорюється, не є укладеним, а тому не підлягає судовому захисту.

Зазначена правова позиція викладена в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.09 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якою встановлено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення.

Аналогічну позицію викладено в Постанові Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК), такий кредитний договір слід вважати неукладеним (таким, що не відбувся), внаслідок чого він не може бути визнаний недійсним.

Об'єктивних доказів, які б дали можливість суду зробити висновок про те, що зміст Кредитного договору б/н від 28.03.2018 року суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства позивачем не надано, а тому судом не вбачається законних підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 203, 215 ЦК України.

Суд не приймає до уваги доводи позивача про наявність між сторонами судового спору про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором, оскільки дана обставина не була доведена учасниками справи.

Необґрунтованим, на думку суду, також є посилання позивача на порушення оспорюваним договором положень Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки зі змісту правовідносин, які виникли між сторонами не вбачається, які саме права позивача як споживача банківських послуг, підлягають захисту.

Також, розглядаючи даний спір, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до заявлених вимог наслідків пропуску строку позовної давності, чи підстав для його поновлення, оскільки позовна давність може бути застосована лише в тому разі, якщо вимоги про захист порушених прав або інтересів є обґрунтованими, в той час, як у разі необґрунтованості таких вимог, вони не підлягають задоволенню за необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Беручи до уваги зазначені вище обставини справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на чинному законодавстві, а тому задоволенню не підлягає.

За правилами ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 704,80 грн. слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 627, 628, 636, 1048-1052, 1054 ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування», ст.ст.6, ч. 13 ст. 7, 8-13, 18, 19, 77-79, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (03134, АДРЕСА_1) до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» ( АДРЕСА_1) про визнання кредитного договору недійсним -відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Суддя І.Ю. Миколаєць