КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 754/16985/15-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Журавська О.В.

13 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Київської міської ради, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права користування житловим приміщенням та вселення,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду із вищевказаним позовом та з урахуванням збільшених позовних вимог просили визнати за позивачами право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та вселити їх у дане житло.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність рішення вимогам закону та обставинам справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що договір від 03.02.1988 не оспорювався жодною із сторін судового процесу та висновок суду про його непосвідчення є суб'єктивною думкою. Зазначає, що позивачі були вселені до спірної квартири на законних підставах та набули право користування житлом. Вказує на повідомлення відповідача про відсутність квартиронаймача.

Звертає увагу на укладення між ОСОБА_1 та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» договорів про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території і договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1203/2018
У відзиві на апеляційну скаргу представник Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Зазначив, що спірна квартира ніколи і ніким приватизована не була і перебувала у власності держави. Вказує, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що за життя ОСОБА_5 вчинялись будь-які дії, спрямовані на його вселення до спірної квартири.

У відзиві представник КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він протягом 1998-2015 років повідомляв власника квартири про своє проживання в ній, ставив питання перед відповідними уповноваженими на те органами про своє проживання та членів своєї родини у спірній квартирі і йому в цьому було відмволено.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив останню задовольнити.

Представник Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація заперечував проти апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності інших учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача тапредставника Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до довіреності, посвідченої державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Домашенко В.В. - ОСОБА_5, проживаючий в АДРЕСА_1 уповноважив громадянку ОСОБА_11(колишню тещу позивача) управляти житловою площею, що знаходиться в його користуванні, а саме вказаним житлом бути його представником в домоуправлінні, вносити квартирну плату, а також мати вільний вхід до його квартири. Довіреність видана строком на один рік (т. 1, а. с. 5).

03.02.1988 між ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 було укладено Договір «О праве и порядке пользования квартирою», відповідно до умов якого ОСОБА_5 надає ОСОБА_7, яка є його сестрою, право користування квартрою АДРЕСА_1, а ОСОБА_7 зобов'язується виконувати обов'язки члена сім`ї квартиронаймача, передбачені ЖК УРСР от 30.06.1983 р. Даний договір підписаний сторонами, однак ніяким чином не завірений (т. 1, а. с. 6).

Позивач ОСОБА_1 перебував у шлюбних відносинах із ОСОБА_3 (дочка ОСОБА_11) в період з 25.11.1998 по 03.07.2015 (т. 1, а. с. 10-11). Від спільного шлюбу народилась донька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1, а. с. 12).

ОСОБА_5 вселив ОСОБА_7 та її доньку ОСОБА_3 - дружину позивача до спірної квартири. Позивач та донька також проживали у останній.

Відповідно до Свідоцтва про смерть, виданого Грабовською сільською радою Гомельського району Гомельської області гр. ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 1, а. с. 14).

Згідно Свідоцтва про смерть, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1, а. с. 13).

Шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були припинені й остання переїхала проживати за іншою адресою.

ОСОБА_1 зазначає, що із вересня 2015 року він з дочкою став проживати у спірній квартирі до моменту незаконного їх виселення 25.09.2015 року працівниками ЖЕКУ та співробітниками поліції. Іншого житла вони не мають.

Враховуючи вищевикладене, позивачі звернулися до суду із відповідним позовом.

Згідно з ч. 1 ст. 318 ЦК України суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦК України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 326 ЦК України від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Відповідно до п. 5 ст. 12, ст.ст. 31, 43 ЖК України жилі приміщення в будинках державного і громадського жилого фонду надаються громадянам у встановленому законодавством порядку. В тому числі з додержанням черговості.

Згідно з ч. 2 ст. 810 ЦК України передбачено, що підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом.

Таким чином, відносини, які виникають у зв'язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюються Житловим кодексом України та іншими актами житлового законодавства (частина перша ст. 3 ЖК України).

30.01.2015 Деснянською районною у м. Києві державною адміністрацію винесено Розпорядження №48 «Про закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» майна. Згідно п. 1 зазначеного розпорядження, закріпити на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» майно, що віднесене до сфери управління Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації та перебуває на балансі комунальних підприємств по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва та «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва.

Відповідно до Додатку 1 до розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 48 від. 30.01.2015 до майна, що віднесене до сфери управління Деснянської районної в м. Києві та закріплюється на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», зокрема, відноситься і житловий будинок АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 149-156).

За правилами ст. 51 ЖК України, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК Української PCP, ордер виданий громадянинові на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а у разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Таким чином, єдиною законною підставою для заселення у житлове приміщення на підставі договору найму є відповідний ордер.

Матеріали справи свідчать, що Деснянським районним судом м. Києва 23.10.2014 ухвалено рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Київської міської ради, третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. Позовні вимоги за зустрічним позовом Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_3, треті особи: Київська міська рада, комунальне підприємство по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва, комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва, служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення - задоволено. Виселено ОСОБА_3 разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_2, 1998 рокународження з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення (т. 1, а. с. 52-61). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.12.2014 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2015 вищезазначене рішення Деснянського районного суду м. Києва залишено без змін (т. 1, а. с. 62-70).

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.10.2014 було виконано, що підтверджується Постановою про закінчення виконавчого провадження від 26.10.2015, яка винесена головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Черухою О.М. (т. 1, а. с. 71).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказаним рішеннями виселено ОСОБА_3 разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_2, 1998 року народження з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, відповідно до вимог ч. 5 ст. 82 ЦПК України, вказана обставина не повинна доводитись при розгляді цієї справ.

За наведеного, довід про те, що позивачі були вселені до спірної квартири на законних підставах та набули право користування житлом є хибним.

Також посилання в апеляційній скарзі про укладення між ОСОБА_1 та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» договорів про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території і договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення не знайшло свого підтвердження справи в суді апеляційної інстанції та не може бути підставою для скасування рішення суду.

Матеріали справи свідчать, що позивач проживаючи у спірній квартирі користувався комунальними послугами, у зв'язку з чим і сплачував останні і вказані обставини не дають позивачу законних сподівань щодо виникнення у нього права саме на безстрокове користування вказаною квартирою.

Встановлено, що на підставі розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.04.2017 № 232 «Про затвердження спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» про надання службового житла» Деснянською райдержадміністрацією 20.04.2017 видано ордер ОСОБА_4 на право зайняття службового жилого приміщення, а саме: однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (т. 2, а. с. 40).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновки суду про відмову в задоволенні позову правильними.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що договір від 03.02.1988 не оспорювався жодною із сторін судового процесу та висновок суду про його непосвідчення є суб'єктивною думкою не спростовують висновків суду, оскільки останній стосувався лише сторін, які його уклали та не розповсюджується на позивачів.

Отже, висновки суду відповідають вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду не спростовують.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 15.11.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.І.Шахова