ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3257/18 Справа № 198/552/18 Суддя у 1-й інстанції - Гайдар І.О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2018 року по справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання особи на території України,-

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання особи на території України.

Заява обґрунтована тим, що заявник народився 21 липня 1961 року в Казахській республіці. Невдовзі разом з батьками заявник переїхав на проживання в Україну, а саме в смт Юр'ївка Павлоградського (на теперішній час Юр'ївського) району Дніпропетровської області, де в 1976 році закінчив школу. Надалі в силу життєвих обставин заявник працював в різних місцях на території колишнього СРСР, а у 1990 році знову повернувся до АДРЕСА_1, де й проживає до теперішнього часу. У 2017 році ОСОБА_1 виявив відсутність у себе паспорта колишнього СРСР зразка 1974 року, тому звернувся до Юр'ївського районного сектору Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з відповідною заявою про отримання паспорта громадянина України, однак у видачі документа йому відмовлено у зв'язку з тим, що не встановлено належності заявника до громадянства будь-якої держави.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив встановити факт свого постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2018 року встановлено факт того, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішення суду мотивоване тим, що в зв'язку із втратою заявником паспорту громадянина колишнього СРСР, від встановлення юридичного факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року залежить виникнення у останнього права на визначення належності його до громадянства України та отримання документа, що посвідчує його особу, а в інший спосіб такий факт встановити неможливо, - заява підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заявником до заяви про встановлення юридичного факту його постійного проживання на території України, станом на 24 серпня 1991 року, не надано достатніх доказів на підтвердження вказаного, а саме, копії домової книги з штампом реєстрації на території України, паспорта громадянина колишнього СРСР.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга п Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2018 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного прожмивання останнього на території України станом на 24 серпня 1991 року, суд першої інстанції виходив з її обгрунтованості, оскільки в зв'язку із втратою заявником паспорту громадянина колишнього СРСР, від встановлення юридичного факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року залежить виникнення у останнього права на визначення належності його до громадянства України та отримання документа, що посвідчує його особу, а в інший спосіб такий факт встановити неможливо.

З вказаним висновком суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

З матеріалів спарви вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Жартас Тавричеського району Казахської республіки.

Згідно зі свідоцтвом про восьмирічну освіту від 11.06.1976 р. ОСОБА_1 навчався у Юр'ївській середній школі Павлоградського району Дніпропетровської області, яку закінчив у 1976 році.

Протягом 1986-1989 років заявник працював у різних місцях колишнього Союзу радянських соціалістичних республік, про що свідчать записи у його трудовій книжці.

З акта обстеження дійсності проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, складеного депутатами Юр'ївської селищної ради Дніпропетровської області 21.05.2018 р., виходить, що заявник з 1991 року мешкає за адресою: АДРЕСА_1

Згідно з довідкою № 1263/64, виданою ОСОБА_1 Юр'ївським районним сектором ГУ ДМС України в Дніпропетровській області 16.01.2018 р., останній звертався до вказаного органу із заявою про втрату паспорта, при цьому проведеною перевіркою не встановлено належності заявника до громадянства будь-якої держави.

В судовому засіданні заявник пояснив, що проживав в Росії, а в 1990 році приїхав в Україну до батьків, однак по дорозі загубив паспорт та весь час проживає без нього.

Вбачається, що на підтвердження своїх вимог, заявником було надано копії свідоцтва про народження, свідоцтва про восьмирічну школу, трудової книжки, Акт обстеження дійсності проживання та Довідки про те, що проведеною перевіркою встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов'язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року.

Згідно п. 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР» відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 року.

У п. 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Статтею 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України, проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік -180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Наведений у ст. 315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Згідно ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи зазначені норми закону та надані заявником документи, - колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, так як заявником не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про його постійне проживання на території України з 1991року.

Таким чином оскаржуване рішення як таке, що ухвалене у порушення вимог процесуального закону підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 через її недоведеність.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - задовольнити.

Рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2018 року - скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання особи на території України - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко