ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року

м. Харків

справа № 639/7439/17

провадження № 22-ц/818/407/18

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3,

третя особа: Харківська міська рада,

розглянув в порядку спрощеного провадження в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Харківська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням за апеляційною скаргою Харківської міської ради на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 вересня 2018 року (в складі судді Єрмоленко В.Б.),

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Харківська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2.

Позов мотивований тим, що він постійно мешкає і з 22.11.1997 року зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2. За цією адресою з 22.11.1997 року також зареєстровані, але з 1999 року фактично не мешкають його колишня дружина ОСОБА_2 та повнолітній син ОСОБА_3 До реєстрації в спірній квартирі відповідачі займали квартиру АДРЕСА_1. За цією ж адресою вони зараз і проживають. Квартира АДРЕСА_2 є ізольованою, складається з двох житлових кімнат (17,94 кв. та 8,46 кв. м), житлова площа приміщення 26,40 кв. м., загальна - 49,30 кв. м. На час отримання квартири позивач займав посаду начальника ВЖРЕУ і перебував на обліку на отримання службового житла. Зазначена квартира з числа службових приміщень була виділена позивачеві за місцем його роботи для проживання сім'ї, яка на той час складалася з 3-х осіб (він і відповідачі), на підставі ордеру від 05.11.1997 року за рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Харкова. З відповідачем ОСОБА_2 позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 25.01.1997 року до 05.10.1999 року. Після розірвання шлюбу відповідачі залишили місце реєстрації. У подальшому питання щодо спільного користування квартирою неодноразово були предметом судового розгляду. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12.04.2000 року право ОСОБА_2 користуватися житлом поновлено і вона була вселена до місця реєстрації. Зустрічні вимоги ОСОБА_1 про визнання колишньої дружини такою, що втратила право користування житлом, залишені без задоволення. У серпні 2000 року мало місце добровільно виконання цього рішення, але ОСОБА_2 з сином не стали жити за місцем реєстрації і відразу пішли до житлового будинку батьків АДРЕСА_9, а згодом оселилися в квартирі АДРЕСА_1. Рішенням від 25.08.2004 року Ленінський районний суд м. Харкова, яке набрало законної сили ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23.11.2004 року, частково задоволено позов ОСОБА_2, поновлено її право проживати в квартирі за місцем реєстрації і вселена в квартиру дружину ОСОБА_1 Зустрічний позов останнього про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням залишено без задоволення. З того часу минуло вже 13 років, відповідачі в квартиру не повернулися, живуть за іншою адресою, ніяких протиправних дій або перешкод їм у проживанні і користуванні житлом ніхто не здійснює. Починаючи з 2004 року, відповідачі без будь-яких поважних причин за місцем реєстрації не проживають, технічним станом житла не цікавляться, ніяких коштів по оплаті квартири і комунальні послуги не надають, проте самостійно з реєстраційного обліку не знімаються. За такими обставинами, враховуючи економічне становище в країні, розмір заробітної плати позивача та розмір заборгованості по сплаті за користування послугами теплової мережі та іншими комунальними послугами, він змушений звернутися до суду для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

У судовому засіданні позивач та його представник, діюча на підставі ордеру юридичної консультації Жовтневого району м. Харкова від 05.10.2017 року, позовні вимоги та обставини, викладені у позовній заяві, підтримали у повному обсязі і просили позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку згідно зі статтею 128 ЦПК України, про причини неявки суд не сповістили, відзиву на позов не подали.

Представник третьої особи - територіальної громади в особі Харківської міської ради, діючий на підставі довіреності № 08-11/4023/2-17 від 28.12.2017 року, в судове засідання не з'явився, 31.01.2018 року в порядку статтей 178, 181 ЦПК України надав пояснення на позовну заяву № 589/9-18, у яких, як заперечення проти позову, виклав свої аргументи і міркування, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, Харківська міська рада звернулась на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу своїй вимог, а судом першої інстанції помилково було прийнято докази, яких недостатньо для задоволення позовних вимог, у зв'язку з чим рішення підлягає скасуванню.

Апелянт зазначає, що визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою може привести к порушенню їх конституційного права на житло, передбаченого статтею 47 Конституції України.

26 листопада 2018 року до Харківського апеляційного суду на вищевказану апеляційну скаргу надійшов відзив ОСОБА_1, в якому він вказує, що факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації більш шести місяців без будь-яких поважних причин ним в повній мірі доведено усіма зібраними доказами, тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 09 листопада 2018 року розгляд справи призначено в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що спірна двокімнатна квартира АДРЕСА_2 житловою площею 26,40 кв. м., надана ОСОБА_1 на підставі ордеру за № 095592, виданого 05.11.1997 року за рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради № 83-43 від 04.11.1997 року на сім'ю з 3-х осіб (ОСОБА_1, дружина ОСОБА_2, син ОСОБА_3.). Квартира отримана позивачем в період роботи на посаді начальника ВЖРЕУ і перебував у списку на отримання службового житла (а.с.11).

З довідки дільниці № 44 КП «Жилкомсервіс» за № 3605 від 04.10.2017 року вбачається, що двокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_2 не приватизована, належить територіальній громаді м. Харкова, за цією адресою з 22.11.1997 року зареєстровані позивач - наймач житла, та відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3- його колишня дружина з сином (а.с. 10).

Формою А підтверджено, що до реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 відповідачі займали квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 13).

З ОСОБА_2 позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 25.01.1997 року, шлюб розірвано 05.10.1999 року, що випливає зі свідоцтва серії НОМЕР_1, виданого 05.10.1999 року Жовтневим відділом РАЦС м. Харкова на підставі актового запису № 361 (а.с. 12).

Спори між колишнім подружжям з приводи житлових прав двічі розглядалися судом. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12.04.2000 року поновлено порушене право ОСОБА_2 на користування спірним житловим приміщенням і вона з сином вселена в квартиру. У позові ОСОБА_2 про зміну договору житлового найму, а також у зустрічних вимогах ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено (а.с. 14-15).

У листопаді 2000 року ОСОБА_2 вдруге звернулась до суду з позовом, який рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25.08.2004 року, набравши законної сили ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23.11.2004 р.,частково задоволений, поновлено її право на користування жилим приміщенням в АДРЕСА_2 шляхом вселення з сином та виселення дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_5 без надання іншого жилого приміщення. Відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні вимог щодо зміни договору житлового найму. Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання особи такими, що втратили право користування жилим приміщенням залишені без задоволення ( а.с. 16-24).

Як зазначав позивач, з того часу та протягом наступних 13-ти років, відповідачі до місця реєстрації не повернулися і жодного дня в квартирі не проживали. Ніяких протиправних дій або перешкод їм у проживанні і користуванні житлом не вчинялося, скарг або заяв з цього приводу до поліції від них не надходило. Відсутність будь-яких перешкод для відповідачів проживати і вільно користуватися житловим приміщенням за місцем їх реєстрації та відсутність від них скарг чи заяв з цього приводу підтверджується письмовою відповіддю за № 70 аз/119-65/07/20/2017 від 17.10.2017 року за підписом начальника Новобаварського відділу поліції ГУНП в Харківській області, де зазначено, що в результаті проведеної перевірки було встановлено, що в квартирі зареєстрований і фактично мешкає лише позивач, відповідачі зареєстровані, але з 1999 року не проживають і за місцем реєстрації не з'являються. Крім того, починаючи з 2004 року і по теперішній час, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зі зверненнями або скаргами стосовно будь-яких перешкод для їхнього вселення і подальшого проживання в квартирі АДРЕСА_2 не зверталися (а.с. 25).

Відповідно до вимог статтей 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках:

1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п'яти років перебування на дійсній військовій службі;

2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім'ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;

4) виїзду у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов'язків;

5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;

6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;

7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно з роз'яснень, що містяться в п. 10 постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року, наявність рішення суду про право громадянина користуватися житловим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, якщо після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ житлового приміщення тощо).

Матеріали справи свідчать, що з акту обстеження житла від 24.02.2017 року, складеному за участю сусідів ОСОБА_7 (квартира № 2), ОСОБА_8 (квартира № 39) та ОСОБА_9 (квартира № 37), підписи яких посвідчено начальником дільниці № 44 КП «Жилкомсервіс», відповідачі за місцем реєстрації на час складання акту не проживають з вересня 2004 року, їх особисті речі та будь-яке інше майно в квартирі АДРЕСА_2 відсутні (а.с. 26).

З копії дублікату виконавчого листа по цивільній справі про стягнення аліментів № 2-3142/99, виданого 12.04.2000 року, а також копії позовної заяви ОСОБА_2 від 09.06.2010 року про зміну розміру аліментів, вбачається, що адресою її фактичного проживання на 2000 та на 2010 роки зазначено житловий будинок АДРЕСА_9 (а.с. 27-29).

Суду також наданий оригінал письмової відповіді КП «Харківводопостачання» від 19.10.2012 року за № 16/2394 на ім'я ОСОБА_2 на її лист № 2908 від 18.10.2012 року щодо утримання аліментів, з якої вбачається, що адресою свого фактичного проживання у 2012 році вона зазначила житловий будинок АДРЕСА_9 (а.с. 30).

За письмовою інформацією за № 69/01-03 від 15.01.2018 року КЗОЗ «Харківська міська лікарня № 22», на амбулаторній картці ОСОБА_2, яка обліковується у медичному закладі з 1992 року, вказана адреса АДРЕСА_1. На амбулаторній картці ОСОБА_3 зазначена адреса реєстрації - АДРЕСА_2 (а.с. 46).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 стверджували, що з 2004 року відповідачі не проживають у спірній квартирі.

Так, свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що знає родину позивача з 2000 року, з 2007 року разом з ОСОБА_1 працює і їй відомо про проживання в квартирі з 2004 року одного позивача та утримання раніше з його заробітної плати аліментів на користь колишньої дружини, які надсилалися за адресою АДРЕСА_9.

Свідок ОСОБА_9 - сусідка позивача з 2002 року, яка проживає в квартирі на одному поверсі з квартирою позивача, відвідує спірну квартиру, приймала участь у складанні акту про відсутність відповідачів та їх тривале не проживання за місцем реєстрації, підтвердила факти, викладені в акті.

Свідок ОСОБА_13 розповіла суду, що позивача вона давно і добре знає, оскільки вони спілкуються сім'ями, разом зустрічають свята, відвідують один одного за місцем проживання, а її чоловік з позивачем працює на одному підприємстві. Відповідачів вона ніколи в квартирі не бачила і навіть з ними не знайома.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_12 надав суду аналогічні пояснення та стверджував, що приїжджає до брата - позивача 2-3 рази на місяць, відповідачі за місцем реєстрації не проживають без поважних причин багато років поспіль, жодних перешкод для користування ними житлом немає, ОСОБА_1 мешкає один, його колишня дружина має інше житло квартиру і будинок у приватному секторі в районі Баварії.

Посилання апелянта на недостатність доказів для задоволення позову ОСОБА_1 спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 грудня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко