Єдиний унікальний номер 233/4248/15-ц Номер провадження 22-ц/4804/156/18
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Біляєвої О.М., Папоян В.В.,

за участю секретаря Розпутько Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 233/4248/15-ц за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2018 року (суддя Мартиненко В.С., повний текст рішення складено 18 червня 2018 року),

в с т а н о в и в :

20 липня 2017 року публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 21 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №DN81AR03110115, відповідно до умов якого позивач надав кредит у розмірі 50 227,78 грн. на термін до 19 вересня 2014 року. Проте відповідач не виконав умови договору та своєчасно не повернув грошові кошти, не сплатив відсотки та комісію, в зв'язку з чим станом на 17 червня 2015 року утворилась заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом - 15438,97 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 32319,97 грн., заборгованості за комісією - 2900 грн., заборгованості за пенею - 106332,92 грн. Просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 168 406,84 грн. та понесені витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 16 листопада 2015 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 21 вересня 2007 року № DN81АR03110115 у розмірі 50913,20 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.85-87, т.1).

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 03 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 21 вересня 2007 року № DN81АR03110115 у розмірі: 15483,97 грн. - заборгованість за кредитом, 32319,97 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 14314,98 грн. - заборгованість за комісією за користування кредитом, 65084,81 грн. - пеня, всього 127203,73 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.182-188, т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 серпня 2017 року рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 16 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 03 лютого 2016 року скасовано, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.71-74, т.2).

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2018 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 26 червня 2018 року виправлено описку у вступній та резолютивній частинах рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2018 року у цивільній справі №233/4248/15-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором щодо прізвища відповідача у відповідному відмінку «Долгий».

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 24 липня 2018 року залучено до участі у справі акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» як правонаступника позивача публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк».

З вказаним рішенням не погодився позивач АТ КБ «Приватбанк» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що 12 січня 2012 року банк звернувся до суду про звернення стягнення на предмет застави, а 23 січня 2013 року предмет застави було реалізовано та на погашення боргу зараховані грошові кошти у розмірі 10000 грн. Отже банк дізнався про порушення свого права після реалізації предмета застави 23 січня 2013 року, і тому вже 13 липня 2015 року звернувся до суду про стягнення заборгованості, оскільки суми від реалізації автомобіля не вистачило для задоволення усіх вимог банку в повному обсязі. 21 вересня 2007 року було укладено договір особистого страхування №DN81АR03110115 із страховим платежем у розмірі 221,90 грн. Дана угода укладена терміном на один рік із щорічним лонгуванням на такий же строк до повного погашення кредитної заборгованості у разі сплати страхових платежів. Оскільки 21 вересня 2012 року, 20 вересня 2013 року позичальником не було надано документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів, банк в послідуючому сплатив за ОСОБА_1 страхові платежі у сумі по 221,90 грн., які були враховані у суму тіла кредиту із відповідним його збільшенням. Судом безпідставно застосовано відсоткову ставку у розмірі 9% на рік, оскільки згідно п. 2.3.1. кредитного договору, банк має право в односторонньому порядку збільшувати відсоткову ставу. Починаючи вже з 01 лютого 2009 року на підставі наказу №КТ-БТ-СП-2009-1/1 від 05 січня 2009 року розмір відсоткової ставки збільшений банком до 21% річних, тобто відсоткова ставка підвищена ще до внесення змін до ст. 1056-1 ЦК України. Крім того, суд першої інстанції не врахував, що зміни до кредитного договору про підвищення відсоткової ставки відповідачем не оскаржувались та у встановленому законом порядку незаконними не визнавалися. Щодо пені, то її нарахування забороняється із 14 квітня 2014 року, але суми, що були нараховані до 14 квітня 2014 року підлягають стягненню.

Відповідач ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення суду без змін. Зазначає, що відповідно до договору від 21 вересня 2007 року усі спори вирішуються у Жовтневому районному суді м. Дніропетровськ. Строк на звернення до суду та стягнення неустойки, штрафу і пені пропущені. Автомобіль за показаннями свідків був в справному стані, згідно висновку експерта-оцінювача даний автомобіль був оцінений в 41000 грн. У 2008 році автомобіль був викрадений. До 20 липня 2015 року позивач претензій не мав. Більш того, відповідач не підписував вказаний акт від 31 липня 2012 року, а довіреність видав позивачеві в результаті обманних дій з боку самого позивача. Щодо страховки на автомобіль, то він нібито був проданий в 2012 році, тобто після 2012 року за страховку ОСОБА_1 платити не повинен.

Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав лист, згідно якого просить справу розглянути за відсутності представника, доводи апеляційної скарги підтримує та просить її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 21 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №DN81AR03110115, згідно із п.7.1 якого банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти на строк з 21 вересня 2007 року по 19 вересня 2014 року включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 66074,44 грн. на наступні цілі: 44380 грн. на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 34 грн. для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п.1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ №DN81AR03110115 від 21 вересня 2007 року, за договором особистого страхування на строк до 20 вересня 2008 року у сумі 2263,38 грн., а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3550,40 грн. та у розмірі 15843,66 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбаченим цим договором, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,75 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,50 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно із п.3.10 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Крім того, п.7.1 цього кредитного договору сторони погодили, що щомісячно, починаючи з наступного місяця, в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1062,45 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди (а.с.8-11 т.1).

У забезпечення повернення кредиту 21 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем укладено договір застави рухомого майна, предметом якого зазначено автомобіль ВАЗ-21101 (п.7.3 кредитного договору).

Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2012 року у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, яке набрало законної сили 26 червня 2012 року, у рахунок погашення заборгованості у розмірі 55913,20 грн. за кредитним договором від 21 вересня 2007 року №DN81AR03110115 звернуто стягнення на предмет застави за договором застави рухомого майна від 21 вересня 2007 року - автомобіль ВАЗ, державний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 18 вересня 2007 року №2/1, шляхом продажу предмету застави ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, встановивши початкову ціну для реалізації предмета застави в розмірі 44380 грн. Судом встановлено, що відповідач не виконав передбачених договором зобов'язань щодо повернення кредитних коштів, загальна сума заборгованості станом на 12 жовтня 2011 року згідно з розрахунком становить 55913,20 грн., з яких: 19995,17 грн. - заборгованість за кредитом, 14997,38 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 7785,34 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 13135,31 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором (а.с.59, т.1).

31 липня 2012 року за актом приймання-передачі ОСОБА_1 передав заставний автомобіль ПАТ КБ «Приватбанк» та видав банку довіреність на його продаж. Відповідно до вказаного акту автомобіль знаходився у несправному стані: відсутній двигун, коробка передач, переднє ліве крило, капот, бампер, задній бампер, задня та передня фари, відсутній акумулятор, домкрат, балонний ключ, знос резини 90%. Акт підписано позивачем та відповідачем (а.с.65-66, т.1).

На виконання вказаного судового рішення звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль ВАЗ, державний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 18 вересня 2007 року №2/1, який було реалізовано шляхом продажу за ціною 10000 грн.

Сума коштів, отриманих від продажу предмета застави, який належав на праві власності ОСОБА_1, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на підставі судового рішення, була недостатньою для задоволення вимог кредитора в повному обсязі.

У зв'язку з існуванням частини непогашеної заборгованості за кредитним договором АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з вказаним позовом про стягнення з боржника неповернутої суми тіла кредиту та передбачених кредитним договором процентів за користування коштами, а також пені за несвоєчасне виконання його умов.

За розрахунком позивача станом на 17 червня 2015 року відповідачеві за вказаним кредитним договором нарахована заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом - 15438,97 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 32319,97 грн., заборгованості за комісією - 2900 грн., заборгованості за пенею - 106332,92 грн., всього заборгованість у сумі 168406,84 грн. (а.с.5-7 т.1)

Відмовляючи в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача щодо наявності у відповідача заборгованості за пенею з 14 квітня 2014 року є необґрунтованими, оскільки позивачем не враховані положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року. До того ж позивачем залишилось не доведеним наявність іншого розміру заборгованості ніж того, що встановлено заочним рішенням суду Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2012 року. Разом з тим, в розрахунку розміру заборгованості не знайшло своє відображення зарахування 550 грн., отриманих позивачем після продажу заставного майна. Крім того, протиправними є дії позивача з зарахування 23 січня 2013 року частини грошових коштів, отриманих від продажу транспортного засобу, у розмірі 4450 грн. в рахунок сплати комісії після звернення до суду (погашення штрафу), оскільки такі комісійні платежі (штраф) кредитним договором передбачені не були. Посилання позивача на наявність заборгованості у відповідача за комісією є необґрунтованим оскільки, комісія, яка була нарахована позивачем як щомісячна винагорода у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту на придбання автомобілю, не є платою за послугу у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», в зв'язку з чим заборгованість за комісією, нарахована за період з 12 жовтня 2011 року (час по який заборгованість за кредитним договором була стягнута заочним рішенням від 14 червня 2012 року) по 17 червня 2015 року в розмірі 6278,50 грн. є необґрунтованою. В матеріалах справи є письмова заява відповідача про застосування строку позовної давності. Так з 13 січня 2012 року по 20 липня 2015 року минуло більше ніж три роки, а отже строк позовної давності до основної вимоги сплив. Зі спливом строку позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. З наведеного випливає, що право позивача на стягнення заборгованості, яка утворилась станом на 17 червня 2015 року за тілом кредиту в розмірі 14995,17 грн., заборгованості за процентами в розмірі 18739,23 грн., заборгованості за пенею в розмірі 21224,83 грн., заборгованості за комісією в розмірі 7785,34 грн. судовому захисту не підлягає через сплив строку позовної давності (а.с.219-225, т.2).

З вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

У пункті 2.3.3. кредитного договору передбачено, що банк має право змінити умови договору - вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди і відсотків за його користування, виконання інших обов'язків за цим договором в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення.

При цьому згідно зі ст. 212, 611, 551 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями, терміни виконання яких не наступили, терміни вважаються настали в зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду і відсотки за фактичний термін його користування, в повному обсязі виконати інші зобов'язання за договором.

Згідно із ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 20 Закону України «Про заставу» встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов'язання в обумовлений сторонами строк АТ КБ «Приватбанк» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок коштів переданого в заставу майна.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк».

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту шляхом стягнення грошових коштів за кредитним договором.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв'язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно із договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана під час виконання судового рішення про стягнення грошових коштів за договором кредиту.

Відповідно до вимог статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначені вище висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постанові від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154 цс 18) При розгляді цієї справи Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про стягнення грошових коштів за кредитним договором заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Згідно із пунктом 4 частини першої ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді І.В. Кішкіна

О.М.Біляєва

В.В.Папоян

Повний текст постанови складено 15 листопада 2018 року

Суддя-доповідач І.В.Кішкіна