Справа № 462/2906/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/5405/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2018 року м.Львів

Колегія суддів Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Приколоти Т.І.

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 5 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 в особі законного представника ОСОБА_8 Натілії Степанівни, з участю третіх осіб: органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_9, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10, про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання договору дарування недійсним, -

встановила:

Позивачі звернулися з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 травня 2009 року позов ОСОБА_6, ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про виділ частки, що є у спільній власності, стягнення грошової компенсації задоволено та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 А.Й. 81533,33 грн. та 81 грн. судових витрат, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 81533,33 грн. та 81грн. судових витрат, визнано за ОСОБА_7 право власності на квартиру №61 на вул. Сигнівка, 3 у м. Львові. Рішення суду набрало законної сили та були видані виконавчі листи від 1 січня 2010 року, на підставі яких відкриті виконавчі провадження. Станом на 20 квітня 2016 року рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 коштів не виконано, а в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 виконано частково, стягнуто кошти у розмірі 66122,70 грн. Зазначають, що ОСОБА_7, отримавши рішення суду від 21 травня 2009 року, зареєструвала на себе право власності на 2/3 частки квартири, належних їм, не сплативши грошової компенсації. Вважають, що право на належні їм частки у спірній квартирі не припинились, оскільки вони не отримали компенсації за них. Проте, ОСОБА_7, маючи борг перед ними в сумі 97 105,96 грн., з метою ухилення від процедури звернення стягнення на 2/3 частки квартири №61 на вулиці Сигнівка, 3 у м. Львові подарувала згідно договору даруванні вказані частки своїй малолітній доньці, а тому вважають такий правочин фіктивним. Просять витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 1/3 частину квартири №61 на вул. Сигнівка, 3 у м. Львові, що належить ОСОБА_6, витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 1/3 частину квартири №61 на вул. Сигнівка, 3 у м. Львові, що належить ОСОБА_5, визнати договір дарування 2/3 часток квартири №61 на вул. Сигнівка, 3 у м. Львові від 01 квітня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10, недійсним.

РішеннямЗалізничного районного суду м.Львова від 5 липня 2017 рокувідмовлено в задоволенні позову за безпідставністю вимог.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин справи. Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вважають, що ОСОБА_7 незаконно заволоділа їхніми частками у квартирі №61 на вулиці Сигнівка, 3 у м. Львові, тому належним способом захисту є витребування майна від відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України у чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення редакції, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України у чинній на даний час редакції суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 травня 2009 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_6, ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про виділ частки, що є у спільній власності, стягнення грошової компенсації задоволено та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 81533,33 грн., стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 81533,33 грн., вирішено питання судових витрат, визнано за ОСОБА_7 право власності на квартиру №61 на вулиці Сигнівка, 3 у м. Львові.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України у чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення редакції, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

З рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 травня 2009 року вбачається, що за ОСОБА_7 визнано право власності на спірну квартиру, а відтак ОСОБА_7 стала власником вказаної квартири з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Згідно ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України, чинної на момент набрання рішенням законної сили, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №17899612 від 26 грудня 2011 року та з постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №17899884 від 26 грудня 2011 року виконавчі провадження на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 травня 2009 року закінчені внаслідок добровільної сплати боргу ОСОБА_7 Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги посилання позивачів на невиконання ОСОБА_7 рішення суду.

Відповідно до договору дарування 2/3 часток квартири від 1 квітня 2014 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_8 належні їй 2/3 частки квартири №61 на вулиці Сигнівка, 3 у м. Львові.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №19854145 від 1 квітня 2014 року вбачається, що ОСОБА_8 є власником 2/3 частки квартири №61 на вулиці Сигнівка, 3 у м. Львові, відтак договір дарування було виконано у повному обсязі. Суд першої інстанції вірно відмовив у визнанні даного договору фіктивним.

Є встановленим, що на момент укладення договору дарування 2/3 частки квартири від 1 квітня 2014 року жодних заборон на відчуження у будь-якій формі 2/3 частки зазначеної квартири не було.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

На підставі аналізу наявних доказів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що у задоволенні позовних вимог про витребування у відповідача ОСОБА_8 2/3 частки квартири №61 на вулиці Сигнівка, 3 у м. Львові належить відмовити, оскільки згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 травня 2009 року ОСОБА_7 була законним власником 2/3 частин спірного житла, у встановлений законом спосіб подарувала дане майно ОСОБА_8 та окрім того, позивачі не є власниками оспорюваного майна, а тому не мають права його витребовувати.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Залишити рішення Залізничного районного суду м.Львова від 5 липня 2017 рокубез змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 10 травня 2018 року.

Головуючий______________________Т.І.Приколота

Судді: ___________ Ю.Р. Мікуш _______________О.Ф. Павлишин