Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 569/3078/15-ц

провадження №61-4579св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Стрільчука В. А.,
суддів:Карпенко С. О. Ступак О. В. (суддя-доповідач),Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 травня 2016 року у складі судді Наумова С. В. та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 21 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Максимчук З. М., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні.

Позов обґрунтовано тим, що з 05 серпня 1994 року по 13 травня 2013 року позивач та відповідач перебували у шлюбі. За час шлюбу ними було набуто 1/1 частини нежитлової будівлі, приміщення кафе «Європа», загальною площею 180,3 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1. Також ними були отримані кредитні кошти, які були використані на потреби сім'ї, а отже, набуті боргові зобов'язання за кредитними договорами перед Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» у розмірі 59 400 доларів США та перед Публічним акціонерним товариством «Укргазбанк» - 50 000 та 400 000 доларів США, які залишаються невиконаними на час звернення до суду. ОСОБА_6 стверджувала, що нею було сплачено установам банків 226 083,36 дол. США, у зв'язку з чим вважала, що половина з цієї суми підлягає стягненню з відповідача на її користь.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_6, уточнивши позовні вимоги, остаточно просила визнати за нею право власності на 1/2 від 1/3 частки кафе «Європа», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить її колишньому чоловікові ОСОБА_7; стягнути з ОСОБА_7 грошові кошти, що були сплачені нею в рахунок погашення кредитів за час шлюбу за вищезазначеними кредитними договорами, у розмірі, що дорівнює 1/2 частини спільної сумісної власності подружжя, а саме: 113 041,68 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 3 169 688,70 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 травня 2016 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 від 1/3 частки кафе «Європа», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_7 У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що приміщення нежитлової будівлі кафе «Європа» було набуто ОСОБА_7 у власність під час шлюбу з ОСОБА_7 03 червня 2004 року з часткою 1/1, загальною площею такої частки 180,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та відповідно до статті 60 СК України є спільною сумісною власністю сторін з рівними частками; позовні вимоги ОСОБА_7 про стягнення з відповідача 1/2 частини грошових коштів, що були сплачені позивачем у рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами, є безпідставними, оскільки указані грошові кошти не є об'єктом майна, набутого за час шлюбу сторонами справи. Ці кошти передані у власність установам банків у рахунок виконання взятих на себе позивачем кредитних зобов'язань.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 21 листопада 2016 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 травня 2016 року в частині обґрунтування правових підстав змінено, виключено з мотивувальної частини посилання на дату набуття права власності на спірне майно ОСОБА_7 - 03 червня 2004 року, та вирішено вказати дату набуття права власності на спірне майно - 24 липня 2003 року. У решті рішення залишено без змін.

Апеляційний суд своє рішення мотивував тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, припустився помилки, вказавши, що відповідач, перебуваючи у шлюбі з позивачем, набув право власності на спірну частку приміщення кафе «Європа» 03 червня 2004 року, оскільки право власності на зазначену нерухомість було набуто відповідачем 24 липня 2003 року на підставі ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 04 липня 2003 року.

У грудні 2016 року ОСОБА_7 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 21 листопада 2016 року, у якій заявник просить скасувати вказані судові рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірна частина приміщення кафе «Європа» набута заявником у власність безоплатно на підставі ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 04 липня 2003 року, тому вказане майно є його особистою приватною власністю і не підлягає поділу з позивачем; суд апеляційної інстанції, змінивши дату набуття відповідачем права власності на спірне майно, не змінив у рішенні суду першої інстанції правової підстави набуття права власності, визначеної судом.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні грошових коштів, що були сплачені позивачем в рахунок погашення кредитів за час шлюбу за кредитними договорами, не оскаржене, а тому не є предметом касаційного перегляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в зазначеній справі, а ухвалою від 10 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану цивільну справу передано Верховному Суду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_7

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 серпня 1994 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб, про що у Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу відділу державної реєстрації актів цивільного стану м. Рівне було зроблено запис № 922.

Під час шлюбу, 24 липня 2003 року на підставі ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 04 липня 2003 року у справі № 2-2398/2003 за ОСОБА_7 зареєстровано право спільної часткової власності на 33,33/100 частки будівлі кафе «Європа», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Співвласниками інших часток були ОСОБА_8 - 33,34/100 та ОСОБА_9 -33,33/100.

У наступні роки власники та їхні частки були різні, що вбачається з витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав станом на 21 вересня 2012 року за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на 1/3 частки будівлі кафе «Європа», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 травня 2013 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_7 розірвано.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України та частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції, з висновками якого у незміненій частині рішення погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно виходив із того, що спірна частина приміщення кафе «Європа» є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу у встановленому законом порядку між членами подружжя у рівних долях.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, припустився помилки, вказавши, що відповідач набув право власності на частину приміщення кафе «Європа», загальною площею 180,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, 03 червня 2004 року, оскільки право власності на цю нерухомість набуто відповідачем 24 липня 2003 року на підставі ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 04 липня 2003 року.

Доводи касаційної скарги про те, що спірна частина приміщення кафе «Європа» набута заявником у власність безоплатно на підставі ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 04 липня 2003 року про затвердження мирової угоди, тому вказане майно є його особистою приватною власністю і не підлягає поділу з позивачем - є безпідставними, оскільки відповідно до змісту статті 57 СК України майно набуте у власність за результатами укладення мирової угоди не відноситься до майна, що визнається особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 травня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко С. О. Погрібний О. В. Ступак Г. І. Усик