Провадження № 2/537/559/2018
Справа № 537/1346/18
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13.12.2018 року Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі: головуючої судді Зоріної Д.О., при секретарі Мєняйлові О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кременчуці за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи - Органу опіки та піклування при Новосанжарській районній державній адміністрації Полтавської області, про визнання осіб такими, що втратили право проживання у житловому приміщенні, -
Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду із позовною заявою, де просить суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 такими, що втратили право на проживання в будинку АДРЕСА_1.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що з відповідачем, ОСОБА_2, він перебував у зареєстрованому шлюбі з 04 вересня 1992 року по 20 листопада 2013 року, від якого мають дитину - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Під час спільного з відповідачем проживання позивач придбав у власність в результаті міни квартири, що належала йому на праві власності, житловий будинок АДРЕСА_1. Позивач зазначає, що тривалий час з відповідачем вони не проживали, за час відсутності дружини він виховував самостійно дитину протягом двох років. 13 січня 2017 року відповідач із житлового будинку АДРЕСА_1 вивезла спільне майно. ОСОБА_2 вказує, що на даний час відповідач з дитиною проживають у належному відповідачу будинку в селі Соколова Балка Новосанжарського району. Таким чином, відповідач з дитиною не проживають у зазначеному будинку понад два роки.
Рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18 жовтня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя відмовлено, встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_1 Позивач зазначає, що наявність реєстрації ОСОБА_2 та дитини у будинку, належному на праві власності відповідачу, перешкоджає йому у користуванні та розпорядженні будинком, однак в добровільному порядку відповідач не бажає знітися з місця реєстрації, у зв'язку із чим він і вимушений звернутись до суду.

Позивач, ОСОБА_1, в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи, завчасно надав до суду заяву, згідно якої просив суд розглянути справу без його участі та з участю його адвоката.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась, однак надала до суду заяву, згідно якої просила суд розглянути справу без участі сторони позивача та зазначила, що позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі.

Відповідач, ОСОБА_2, в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, не надала до суду пояснень про причини неявки.

Згідно змісту відзиву, наданого відповідачем, остання просила суд відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що вона добровільно зніметься з місця реєстрації, та заперечує проти зняття з реєстрації дитини з тих підстав, що останній літні канікули проводить в місті Кременчуці, має тут соціальні зв'язки, та в майбутньому планує навчатися в місті Кременчуці, а тому повинен бути забезпечений житлом у цьому місті, вважає, що у разі зняття дитини з реєстрації він буде позбавлений його права користування житловим приміщенням.

Представник відповідача, Органу опіки та піклування при Новосанжарській районній державній адміністрації Полтавської області, в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи, не надав до суду пояснень про причини неявки.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 280 Цивільного процесуального Кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторони позивача та відповідача, а також представника третьої особи, на підставі письмових матеріалів справи.

Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що в період з 04 вересня 1992 року по 20 листопада 2013 року сторони, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 20 листопада 2013 року.

Сторони мають малолітню дитину - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 20 листопада 2013 року, яке набрало законної сили 11 грудня 2013 року.

В період перебування у шлюбі позивач ОСОБА_1 набув у власність на підставі договору міни від 10 січня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідович М.В., та зареєстрованого в реєстрі за номером 77, житловий будинок АДРЕСА_1, яка є його особистою власністю.

Факт належності зазначеного будинку на праві власності ОСОБА_1 підтверджено також рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18 жовтня 2016 року по справі №537/1200/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, яке набрало законної сили 11 листопада 2016 року, та яким встановлено, що будинок АДРЕСА_1 не є об'єктом спільної власності подружжя.

Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно довідки ТОВ «Місто для людей Кременчук» за вих..№2740/36 від 19 грудня 2017 року, за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані: з 15 лютого 2002 року ОСОБА_1 (власник, співвласник), ІНФОРМАЦІЯ_3, з 15 лютого 2002 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, з 15 лютого 2002 року ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, з 24 жовтня 2006 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Факт реєстрації відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, за зазначеною вище адресою підтверджується також відповіддю Крюківської районної адміністрації Виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області №1952/01-27 від 13 квітня 2018 року, а також відміткою в паспорті серії КН номер 247160.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_3 за адресою: будинок АДРЕСА_1 не проживають з січня 2016 року.

Зазначений вище факт підтверджується актом про не проживання ТОВ «Місто для людей Кременчук» б/н від 22 грудня 2017 року, засвідчений громадянами ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які підтвердили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у будинку АДРЕСА_1 з січня 2016 по теперішній час; акт підписаний фахівцем ОСОБА_12

Згідно із частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У відповідності до частини 1 статті 386 власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчиненню нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до вимог статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем внаслідок наявності її реєстрації у помешканні, власником якого є позивач, порушено право останнього на володіння та розпорядження своїм майном; ОСОБА_2, будучи зареєстрованою у домоволодінні, власником якого є позивач, порушує його права та законні інтереси, в зазначеному домоволодінні не проживає понад шість місяців.

Згідно із частиною 2 статті 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі статтею 163 Житлового кодексу УРСР, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини 1 статті 71 Житлового кодексу УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлений факт, що відповідач, ОСОБА_2 та дитина ОСОБА_3, зареєстровані у будинку АДРЕСА_1, власником якого є позивач. Однак, вони не проживають у зазначеному домоволодінні з січня 2016 року і по теперішній час.

Факт проживання відповідача ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_3 за іншим місцем, а саме в селі Соколова Балка Новосанжарського району Полтавської області, підтверджено самим відповідачем змістом її відзиву, а також вбачається із наданої відповідачем до суду характеристики, виданої виконкомом Соколово-Балківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області за вих..№02-34/1-516 від 12 липня 2018 року.

Згідно змісту Інформаційнрї довідки №115610130 від 28 лютого 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_2.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем втрачено право на користування будинком АДРЕСА_1, оскільки вона відсутня у вказаному будинку понад шість місяців без поважних причин.

Щодо заперечення відповідача в частині визнання дитини, ОСОБА_3, 2006 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з положень частини 3 статті 29 Цивільного кодексу України, відповідно до якої місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що дитина, ОСОБА_3, проживає разом із матір'ю, що підтверджується письмовими матеріалами справи та змістом заперечення відповідача, приймаючи до уваги вищевказану норму чинного законодавства, так як місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, суд вважає, що вимога позивача про визнання дитини, ОСОБА_3, 2006 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги доведений в судовому засіданні факт непроживання відповідача ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_3 в помешканні, власником якого є позивач, понад шість місяців без поважних причин, а також ті обставини, що реєстрація зазначених осіб перешкоджає позивачу, як власнику житла, в повній мірі користуватися та розпоряджатися належними йому правами в зазначеному домоволодінні, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, у зв'язку з чим вони підлягають задоволенню.

Оскільки, статтею 141 Цивільно-процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., який було сплачено позивачем при подачі позову до суду.

Керуючись статтями 5, 10, 13, 19, 76, 77, 81, 133, 141, 263, 264, 265, 280, 281, 282 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 319, 321, 383, 386, 391, 405 Цивільного Кодексу України, статтями 163, 71 Житлового кодексу УРСР, суд , -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_4, місце реєстрації: АДРЕСА_1) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704 грн. 00 коп., сплачений ним при подачі позову до суду.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя : Д.О. Зоріна