Справа № 530/379/18
Номер провадження 2/530/470/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2018 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Бедюх Н.І., розглянувши в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до Батьківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі, ОСОБА_1, звернувся в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до Батьківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

В судове засідання позивач, ОСОБА_1, не з»явився, але направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог.

Представники відповідачів, Батьківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області в судове засідання не з'явився, але надали до суду заяви, в якій позовні вимоги визнали в повному обсязі і просили розгляд справи провести без їх участі.

Суд вирішив за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.247 ЦПК України.

На підставі письмових заяв усіх сторін по справі, суд ухвалює рішення за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 223, 247 ЦПК України.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов предявляється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об»єктивність і неупередженість: керує ходом судового процессу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз»яснює у випадку необхідності учасникам судового процессу їхні процесуальні права та обов»язки, неслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процессу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процессу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов»язків.

Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі докозам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Судом встановлено що, 31 серпня 2011року померла, баба позивача, ОСОБА_2, свідоцтво про смерть серії І-КЕ № 195428 (а.с.10).

У встановлений законом строк спадищу ОСОБА_2 прийняв її син, батько позивача, ОСОБА_3, але нотаріально оформити її не встиг і помер 17 серпня 2016 року, свідоцтво про смерть серії І-КЕ № 334393 (а.с. 17).

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 17.06.2014 року по цивільній справі № 530/1126/14-ц за ОСОБА_3 визнано право власності на земельну ділянку загальною площею 0,26 га, розташовану на території смт.Опішня, Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, якою ОСОБА_2 володіла на підставі державного акту на право приватної власностіна землю серії IV-ПЛ № 040978 (а.с.15-16).

З вище вказаної земельної ділянки загальною площею 0,2600 га за ОСОБА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: селище Опішня, вулиця П.Мирного, 55а, Зіньківського району Полтавської області. Право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1100 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства не зареєстровано.

ОСОБА_4 смерті ОСОБА_3 його спадщину прийняли: син - ОСОБА_1, дочка - ОСОБА_5 і дружина - ОСОБА_6. 21 червня 2017 року спадкоємцями було укладено договір про поділ спадщини, посвідчений приватним нотаріусом Зіньківського районного нотаріального округу ОСОБА_4, за яким у спадщину ОСОБА_1 переходить, зокрема, земельна ділянка площею 0,1500 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житловго будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) і земельна ділянка площею 0,1100 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться за адресою: селище Опішня, вулиця П.Мирного, 55а, Зіньківського району, Полтавської області, житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться в селі Корлюкове, вулиця Садова, 19; земельна ділянка загальною площею 0,77 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і споруд та ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться за адресою с.Корлюкове, Зіньківського району, Полтавської області (а.с. 19-20).

Позивач, ОСОБА_1 нотаріально оформив право на спадщину на земельну ділянку площею 0,1500 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: селище Опішня, вулиця П.Мирного, 55а, Зіньківського району, Полтавської області, 21 червня 2017 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на вище вказану земельну ділянку (а.с.21).

Свідоцтво про право особистої власності, видане виконкомом Батьківської сільської ради народних депутатів 05.06.1989 року за №19, на підставі якого ОСОБА_2 за життя володіла садибним житловим будинком № 19 на вулиці Садовій в селі Корлюкове, Зіньківського району, Полтавської області, втрачене, мається тільки запис в погосподарській книзі №8, лицьовий рахунок 574 Батьківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області про те, що даний житловий будинок перебував у власності голови колгоспного двору ОСОБА_2 (а.с.12).

На замовлення позивача ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор" виготовлено технічний паспорт на садибний житловий будинок №19 по вулиці Садовій в селі Корлюкове, Зіньківського району, Полтавської області, позначений цифрами та літерами: житловий будинок літ. А-1, сарай літ. В, сарай літ. Г, сарай літ. г, сарай літ. Д, вбиральня літ. Ж, №2 ворота огорожі, № 3 огорожа (а.с.24-28).

На звернення позивача до приватного нотаріуса Зіньківського районного нотаріального округу ОСОБА_4 по питанню отримання свідоцтв про право на спадщину на вказане вище спадкове нерухоме майно йому було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних через відсутність у Державному земельному кадастрі відомостей про спадкові земельні ділянки та відсудній правовстановлюючих документів на житловий будинок (а.с.42).

Статтею 79-1 Земельного кодексу України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України Про земельний кадастр державна реєстрація земельної ділянки це - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. У разі якщо відомості про земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Таким чином, успадкувати і належним чином зареєструвати належні померлій, земельні ділянки та садибний житловий будинок позивач можеть тільки через суд, звернувшись із заявою про визнання за ним права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з ч.9 ст. 79-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка може бути об"єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до ч.10 цієї статті Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Ч. 4 цієї статті - земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформаваними незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Відповідно до ст. 316 ЦК України "правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею..."..

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_7 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Визнання за позивачем права приватної власності на нерухоме майно не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб.

Відповідно до змін у ЦПК від 03.10.2017 року вказано, що новий цивільний процесуальний кодекс вводиться в дію з 15.12.2017 року.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб'єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі ОСОБА_4 проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, із врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позову.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ч. 4 ст. 3, ч.3 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", ст.16, ст. 328, 376, 392 Цивільного кодексу України1,2,4,7, 8,12,13,19, 30, 142, 228-229, 258, 263-268 ЦПК , ЗУ "Про судовий збір" суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Батьківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування - задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, мешканцем селища Опішня, вулиця Нова, 90, квартира, 8, Зіньківського району, Полтавської області право власності на:

житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: село Корлюкове, вулиця Садова, 19, Зіньківського району, Полтавської області та позначений цифрами та літерами: житловий будинок літ. А-1, сарай літ. В, сарай літ. Г, сарай літ. г, сарай літ. Д, вбиральня літ. Ж, №2 ворота огорожі, № 3 огорожа;

земельну ділянку загальною площею 0,77 га, в тому числі: земельну ділянку площею 0,25га, передану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) і земельну ділянку площею 0,34 га, передану для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в с.Корлюкове, Батьківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області вулиця Садова, 19, земельну ділянку площею 0,18 га, передану для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території с.Корлюкове Батьківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, якими ОСОБА_2, яка померла 31 серпня 2011 року, володіла на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ПЛ 017706, виданого їй Батьківською сільською радою народних депутатів від 20.12.1995 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №16, які успадкував спадкодавець ОСОБА_3, який помер 17.08.2016 року;

на земельну ділянку площею 0,11 га, розташовану на території смт.Опішня, вулиця П.Мирного, 55а, Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, передану для ведення особистого селянськогог господарства, якою спадкодавець ОСОБА_2, померла 31.08.2011 року, володіла на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ПЛ№ 040978, виданого їй Опішнянською селищноїю радою народних депутатів 22.10.1998 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 323, яку успадкував спадкодавець ОСОБА_3, який помер 17.08.2016 року.

Зобовязати УДКСУ Зіньківського району повернути ОСОБА_1 50% витрат по сплаті судового збору, а саме 660 (шістьсот шістдесят) гривень 65 коп., які було сплачено за квитанцією № 0.0.991321386.1 від 19.03.2018 року в філії ПАТ КБ "Приватбанк".

Стягти з Батьківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, на користь держави 660, 65 грн. судового збору.

Стягти з Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області на користь держави 660, 65 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд Полтавської області в 30 денний строк з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області ОСОБА_8

Секретар : Н.І.Бедюх