Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 423/2033/16-ц

провадження № 61-33918 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

відповідач - державне підприємство «Первомайськвугілля»;

представник відповідача - Клапатюк Петро Миколайович;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 18 квітня 2017 року у складі судді Лизенко І. В. та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 24 травня 2017 року у складі колегії суддів: Яреська А. В., Коротенка Є. В., Луганської В. М.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Первомайськвугілля» (далі - ДП «Первомайськвугілля») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану відпустку.

Позовна заява мотивована тим, що з 13 жовтня 2010 року він працював у відокремленому підрозділі «Шахта «Карбоніт» ДП «Первомайськвугілля» гірником підземним. 04 квітня 2016 року його було звільнено за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. У день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку: не виплачена заробітна плата з липня 2014 року по день звільнення, компенсація за невикористану відпустку. Посилався на те, що з 23 липня 2014 року по день звільнення він не залучався до роботи, так як усно працівникам пояснили, що шахта не працює у зв'язку з проведенням антитерористичної операції (далі - АТО) і це небезпечно для життя та здоров'я працівників, письмового розпорядження щодо не виходу на роботу не було.

Про наявність наказів про простій йому невідомо, однак роботодавець не міг забезпечити нормальну роботу підприємства, він постійно знаходився в місці розташування шахти і мав можливість приступити до роботи у будь-який час. Посилаючись на статтю 113 КЗпП України, вважав, що простій стався не з його вини, а тому за період з 23 липня 2014 року по 04 квітня 2016 року, протягом якого він не залучався до роботи, йому має бути виплачена заробітна плата у розмірі 89 355 грн 78 коп.

На підставі статті 117 КЗпП України вважав, що відповідач має сплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Крім того, при звільненні йому не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з жовтня 2014 року по жовтень 2015 року у кількості 24 робочих дні у розмірі 4 592 грн 16 коп., а також за період з жовтня 2015 року по день звільнення у розмірі 2 678 грн 76 коп.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 23 липня 2014 року по 04 квітня 2016 року у розмірі 89 355 грн 78 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9 758 грн 34 коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 7 270 грн 92 коп.

Рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 18 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що він протягом зазначеного періоду кожного робочого дня з'являвся на роботу, але йому було не надано роботу не з його вини. Факт простою на підприємстві не з вини працівника не підтверджено, оскільки шахта роботу не припиняла, працівників, які не були задіяні на шахті або які побоювались за своє життя, переміщували на інші шахти в межах підприємства, а позивач був відсутній на роботі з 23 липня 2014 року по 07 серпня 2014 року та з 09 вересня 2014 року по день звільнення. Відтак, підстави для оплати праці відсутні. Оскільки у позивача за вказаний період відсутній стаж роботи, який дає право на щорічну оплачувану відпустку згідно зі статтями 75, 82 КЗпП України, тому позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку є необґрунтованими, як і вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, які є похідними.

Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що з початку проведення АТО і по теперішній час підприємство роботу не призупиняло, простій на підприємстві і на дільницях підприємства не оголошувався, робочі дільниці працювали, працівників, які не були задіяні на шахті або які побоювались за своє життя, переміщували на інші шахти в межах підприємства, тоді як позивач на роботу не виходив. Згідно зі статтею 34 КЗпП України простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Статтею 113 КЗпП України встановлено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. Час простою з вини працівника не оплачується. Оскільки шахта роботу не припиняла, позивач не звертався до роботодавця із заявами про простій, не надав належних та допустимих доказів звернення до керівництва щодо свого бажання приступити до роботи, із заявами про те, що він відмовляється виконувати роботу у зв'язку із виробничою ситуацією, небезпечною для його життя чи здоров'я, не звертався.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що м. Золоте Попаснянського району Луганської області, де знаходиться шахта, знаходиться в зоні зіткнення і на початок бойових дій в місті припинили роботу всі установи, а більшість мешканців вимушені були залишити місто через загрозу здоров'ю та життю. Цей факт є загальновідомим та не потребує доказування. У зв'язку з фактичним припиненням роботи шахти через бойові дії, він, а також інші робітники шахти не працювали, але в порушення вимог трудового законодавства відповідач належним чином не оформив відсутність працівників на роботі, не з'ясував причини відсутності. При цьому в табелі, який представник відповідача надав до суду, за період з 23 липня 2014 року по 07 серпня 2014 року та з 09 серпня 2014 року по день звільнення за всі робочі дні відповідачем було безпідставно проставлено йому літерний код «НЗ» (неявка з нез'ясованих причин). Місце його знаходження відповідачу було відомо, він неодноразово приходив на роботу, звертався до начальника дільниці, але до роботи допущений не був, як і інші працівники. Той факт, що він мав намір і можливість приступити до роботи у будь-який час свідчить запис у табелі про вихід на роботу 08 серпня 2014 року. Але у подальшому до часу звільнення він до роботи не залучався, хоча постійно звертався і до відділу кадрів, до безпосереднього начальника. За змістом статей 27, 43 Конституції України, статті 2 КЗпП України кожна особа, громадянин України, має право на збереження життя та здоров'я, на одержання роботи з оплатою праці в належних, безпечних і здорових умовах. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно із статтею 153 КЗпП України власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, поєднаної з явною небезпекою для життя.

Проте відповідач не забезпечив безпечні умови праці, оскільки як пояснила свідок ОСОБА_6, на шахті до теперішнього часу відсутнє запасне введення електромережі, а в умовах надзвичайного стану у період 2014-2015 років за відсутності запасного виходу поєднано з явною небезпекою для здоров'я та життя працівників шахти та не відповідає законодавству про охорону праці. Ця обставина і була підставою для зупинення роботи шахти в умовах надзвичайного стану.

У серпні 2017 року ДП «Первомайськвугілля» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило, що судові рішення є законними та обґрунтованими. Зазначало, що підприємство з початку проведення АТО і до теперішнього часу простій не оголошувало, шахта працювала і працює. Працівникам, яких неможливо було забезпечити безперебійною роботу не з вини керівництва на підприємстві, направляли на інші відокремлені підрозділи ДП «Первомайськвугілля»: відокремлені підрозділи шахта «Гірська», «Тошківська», «Золотівська». З 01 серпня 2014 року і по день звільнення ОСОБА_4 простою на підприємстві не було, позивач з власної ініціативи на роботу не виходив.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Відповідно до частини третьої статті 84 КЗпП України у разі простою підприємства (установи, організації) з незалежних від працівників причин власник або уповноважений ним орган (роботодавець) може у визначеному колективним договором порядку надавати відпустки без збереження або з частковим збереженням заробітної плати. За цих умов надання відпустки не ставиться у залежність від подання працівником заяви і термін перебування в ній не входить до часу оплачуваного простою, якщо це передбачено колективним договором.

Згідно з частинами першою та другою статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що у справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил статті 113 КЗпП України, так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, таке: оплата часу простою не з вини працівника у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду ставиться у залежність від повідомлення ним про початок простою власника або уповноважений ним орган у тому разі, коли не йдеться про простій певного структурного підрозділу чи всього підприємства.

У статті 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил (частина перша статті 142 КЗпП України).

Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши наведені вище норми права, дійшли правильного висновку про те, що простій на підприємстві не оголошувався, підприємство роботу не призупиняло, працівників, які не були задіяні на шахті або які побоювались за своє життя, переміщували на інші шахти в межах підприємства (а.с. 2-88 т. 2).Позивач із заявами до роботодавця про простій чи про те, що він відмовляється виконувати роботу у зв'язку із виробничою ситуацією, небезпечною для його життя чи здоров'я, не звертався; на роботу не виходив, чим порушив Правила внутрішнього трудового розпорядку підприємства. Тобто, позивач не довів, що він не виконував свою роботу у зв'язку з простоєм підприємства не з його вини, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 18 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк