Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 686/11271/16-ц

провадження № 61-15886св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - приватне сільськогосподарське підприємство «Агрофірма «Берегиня», сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Гречани», Хмельницька районна державна адміністрація, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, у складі судді Логінової С. М., від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області, у складі колегії суддів: Талалай О. І., П'єнти І. В., Корніюк А. П., від 27 грудня

2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма Берегиня» (далі -

ПСП «Агрофірма «Берегиня»), сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Гречани» (далі - СТОВ «Агрофірма «Гречани»), Хмельницької районної державної адміністрації, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації речових прав.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договорів дарування він є власником майнових паїв колишнього радгоспу імені Щорса, правонаступником якого є СТОВ «Агрофірма «Гречани». 30 квітня 2016 року він звернувся до товариства з вимогою про виділення майна в натурі.

СТОВ «Агрофірма «Гречани» повідомило його про неможливість виділу майна в натурі, оскільки у травні 2002 року колективне майно товариства було незаконно присвоєно ПСП «Агрофірма «Берегиня» на підставі договору викупу майна, підписаного від імені співвласників майна ОСОБА_3 Зазначав, що цей договір укладено з порушенням вимог ЦК України, продаж майна відбулась без згоди учасників КСП «Гречани» та поза волею власників майнових паїв.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати недійсним договір викупу майна з оплатою продукцією та послугами, укладений 28 травня 2002 року між ПСП «Агрофірма «Берегиня» та

ОСОБА_3, яка діяла від імені співвласників, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 02 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його прав спірним договором як власника майнових паїв.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 27 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що позивач не набув права власності на майнові частки (паї), отже у нього не виникло право оспорювати договір викупу майна від 28 травня 2002 року, укладений між громадянами України - співвласниками майна, що належить їм на праві спільної часткової власності, і ПСП «Агрофірма «Берегиня».

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при укладенні договорів дарування із власниками майнових сертифікатів, відміток у них про те, що належна їм частка майна виділена останнім у натурі чи перейшла у власність

ПСП «Агрофірма «Гречани» не було. На момент укладення спірного договору від 28 травня 2002 року особи не могли розпорядитися майном сільськогосподарського підприємства без відповідного попереднього виділення його у натурі та оформлення права власності на нього, тому могли відчужити лише паї. Таке відчуження мало б проводитися у індивідуальному порядку з кожним власником майнового сертифікату. Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги визнав. Суди не перевірили ці обставини, не задовольнили клопотання позивача щодо витребування документів на підтвердження повноважень ОСОБА_3 та оригіналу договору від 28 травня 2002 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2017 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли клопотання СТОВ «Агрофірма «Гречани» про визнання касаційної скарги та відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3, в яких вони визнають касаційну скарги ОСОБА_2, просять її задовольнити та скасувати оскаржені судові рішення.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що 05 березня 2016 року між ОСОБА_2 таОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 було укладено договори дарування майнових паїв колишнього радгоспу імені Щорса, правонаступником якого є СТОВ «Агрофірма «Гречани», за якими передаються у дар права на частку пайового фонду члена СТОВ «Агрофірма «Гречани», які належали дарувальникам на підставі свідоцтв від 08 червня 1999 року №№ 019842, 019747, 019588, 019953 та 019716.

30 квітня 2016 року позивач звернувся до СТОВ «Агрофірма «Гречани» з вимогою про виділення майна в натурі на підставі зазначених договорів дарування.

СТОВ «Агрофірма «Гречани» повідомило позивача про те, що колективне майно було передано у травні 2002 року ПСП «Агрофірма «Берегиня» на підставі договору викупу майна. Договір від імені співвласників підписала ОСОБА_3

Право власності ПСП «Агрофірма «Берегиня» на об'єкти викупленого нерухомого майна зареєстровано у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини другої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Спеціальними нормативно-правовими актами, які регулюють питання щодо паювання майна КСП, передбачено, що основним правовстановлюючим документом, що підтверджує право на майновий пай, є свідоцтво про право власності на майновий пай члена КСП встановленого зразка, яке видається у передбаченому нормативно-правовими актами порядку.

До договору купівлі-продажу майнового паю має додаватись свідоцтво про право власності на майновий пай члена КСП встановленого зразка.

Відповідно до пункту 13 Порядку визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року N 177 (далі - Порядок), майновий пай члена підприємства документально підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена підприємства за зразком згідно з додатком. У разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування видається нове свідоцтво.

Для отримання нового свідоцтва у разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування до сільської, селищної або міської ради подаються посвідчені в установленому порядку копія відповідної цивільно-правової угоди або копія свідоцтва про право на спадщину, попереднє свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства. Після отримання зазначених документів сільська, селищна або міська рада вносить відповідні зміни до списку осіб, які мають право на майновий пай підприємства, та анулює попереднє свідоцтво, про що робиться запис у книзі обліку свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (пункт 14 Порядку).

Згідно зі статтею 60 ЦПК України, у редакції на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Право власності на майновий пай (частку) посвідчується відповідним свідоцтвом, вирішення питання про видачу якого перебуває у компетенції сільської, селищної або міської ради.

ОСОБА_2 не звертався до сільської ради, а Грузевицькою сільською радою Хмельницького району Хмельницької області ОСОБА_2 не видавалося свідоцтво про право власності на майнові паї члена

СТОВ «Агрофірма «Гречани» у зв'язку із набуттям у власність майнового паю на підставі договорів дарування, укладених між ним та

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 у 2016 році. Крім того, свідоцтва про право власності на майнові паї членів СТОВ «Агрофірма «Гречани», видані ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, сільською радою не анульовано.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, оскільки свідоцтва про право власності на майнові паї, видані на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, сільською радою не анульовані, а сам ОСОБА_2 не має свідоцтва про право власності на майновий пай СТОВ «Агрофірма «Гречани». Отже позивач не набув у встановленому законом порядком право власності на майнові паї (частку) СТОВ «Агрофірма «Гречани».

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин нормиматеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог позивача, оскільки останнім не доведено порушення його права оспорюваним договором викупу майна з оплатою продукцією та послугами, укладеним 28 травня 2002 року між ПСП «Агрофірма «Берегиня» та

ОСОБА_3, яка діяла від імені співвласників. Процесуальна позиція інших учасників цієї справи не впливає на правильність висновків судів.

З урахуванням наведеного, оскаржені судові рішення є такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 27 грудня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта