Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/2856/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк», в інтересах якого діє Біллерис Юрій Олексійович,

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва

в складі судді Гончарука В.П.

від 19 квітня 2018 року

по справі №755/7426/17 Дніпровського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк»

про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 31 жовтня 2007 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк», Банк) укладено кредитний договір, за умовами якого він зобов'язався повернути Банку кредит та сплачувати відсотки за користування наданим кредитом. Згідно умов кредитного договору передав Банку в заставу рухоме майно (транспортний засіб).

Посилаючись на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.11.2016 у справі №755/16876-15-ц відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Дельта-Банк» до нього про стягнення заборгованості, встановлено обставини відсутності заборгованості у ОСОБА_2 за кредитним договором, вважав, що зобов'язання за кредитним договором ним виконано у повному обсязі.

За наведених обставин, просив зобов'язати Банк подати реєстратору Державного реєстру обтяжень рухомого майна заяву про припинення приватного обтяження №5952819 від 01.11.2007 і виключення його з реєстру.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року позов задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2018 року відмовлено в задоволенні заяви відповідача про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що суд першої інстанції, поклавши в основу рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11.11.2016, яким відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості з ОСОБА_2, дійшов хибного висновку щодо припинення правовідносин за кредитним договором, у зв'язку виконанням зобов'язання, проведеним належним чином.

Також, як на підставу скасування рішення суду вказував на те, що судом першої інстанції порушено правила територіальної юрисдикції (підсудності).

Вказував, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про передачу справи за підсудністю.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про передачу справи за підсудністю, суд дійшов помилкового висновку, що на правовідносини, які виникають із договору застави, розповсюджуються норми Закону України «Про захист прав споживачів».

За вказаних обставин, просив скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач, діючи через свого представника ОСОБА_3, подав до суду відзив, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не відповідають фактичним обставинам справи, доказам наявним в матеріалах справи та вимогам законодавства.

Вказував, що є безпідставними посилання в апеляційній скарзі на порушення судом правил територіальної підсудності, оскільки сторонами кредитного договору є Банк та споживач, а за умовами договору кошти надавалися для здійснення витрат на особисті потреби фізичної особи.

Суд дійшов правильного висновку щодо виконання позивачем зобов'язань за кредитним договором з повернення кредиту та відсотків по ньому та припинення правовідносин між сторонами з цих підстав.

За вказаних обставин просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва без змін.

Відповідач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив.

Позивач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності.

Позивач також подав до суду клопотання про залишення апеляційної скарги ПАТ «Альфа-Банк» без руху, з огляду на те, що апеляційну скаргу відповідачем подано з порушенням строку на апеляційне оскарження.

Колегія суддів не приймає до уваги вказане клопотання позивача про залишення апеляційної скарги без руху, оскільки питання про поновлення строку на апеляційне оскарження вирішено в ухвалі суду від 30 жовтня 2018 року про відкриття апеляційного провадження (т. 2, а.с. 129-130).

В клопотанні ОСОБА_2 посилався на те, що копія конверту, на яку посилається відповідач як на доказ отримання копії судового рішення 30.08.2018, не є належним доказом поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, оскільки на конверті є штамп «Судова повістка», що свідчить про отримання відповідачем судової повістки, а не копії судового рішення.

Такі посилання позивача є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи після постановлення 06.08.2018 ухвали про відмову в задоволенні заяви відповідача про перегляд заочного рішення судом окрім копії ухвали не надсилалися учасникам справи інші судові документи, зокрема судові повістки.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та їхніх представників.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду в іншій справі встановлено обставини відсутності заборгованості за кредитом.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його неправильним, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 31 жовтня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір № 490050870, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит на суму 26 254,16 доларів США на строк до 31.10.2013 та процентною ставкою 12% річних.

Пунктом 2.10. кредитного договору передбачено, що основне зобов'язання забезпечується шляхом передання Банку в заставу транспортного засобу HYUNDAI TUCSON, державний номер НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 7-14).

Вказаний транспортний засіб належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу №ЛУ-03049 від 01.10.2007, укладеного з ОСОБА_2 та ВАТ «Луцький автомобільний завод».

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2016 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року залишено без змін (т. 1, а.с. 22-26).

Даним судовим рішенням встановлено, що Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав ОСОБА_2 кредит у розмірі, встановленому Договором, що підтверджується випискою по особовому рахунку позичальника.

Також, даним судовим рішенням встановлено, що ПАТ «Дельта-Банк» не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог (наявність у ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором).

З рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16.11.2016 також вбачається, що факт належного виконання зобов'язань за кредитним договором судом не досліджувався та не встановлювався.

Більш того, з вказаного рішення суду вбачається, що судом у справі про стягнення заборгованості призначалася судово-економічна експертиза для отримання висновку експерта про суму отриманих кредитних коштів, суму повернутих кредитних коштів на виконання умов кредитного договору та суму неповернутих кредитних коштів.

Залишаючи без змін рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16.11.2016, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено позовних вимог.

Наведені фактичні обставини свідчать про те, що в рішенні суду, яким вирішено спір між сторонами про стягнення заборгованості, судом встановлено обставини недоведеності Банком розміру заборгованості, заявленого до стягнення, а не факт належного виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до пункту 1 частини статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою.

У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані (ч. 2 ст. 593 ЦК України).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що він повністю виконав зобов'язання з повернення кредиту та нарахованих відсотків по ньому.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Таким чином, аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що позивач повинен довести факт належного виконання основного зобов'язання, тобто сплатити кредит та нараховані по ньому відсотки у повному обсязі та у визначений в договорі строк.

В свою чергу суд при вирішенні спору про зобов'язання вчинити дії щодо припинення обтяження рухомого майна за кредитним договором при ухваленні судового рішення зобов'язаний встановити обставини, які становлять основу заявлених вимог, а саме чи виконано позичальником належним чином зобов'язання за кредитним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що доводять факт належного виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором, якими є квитанції або платіжні доручення про погашення кредиту та відсотків по ньому.

Рішення суду, яким встановлено обставини недоведеності розміру заборгованості, не є належним доказом у розумінні ст. 77 ЦПК України, що доводить факт належного виконання позивачем зобов'язання за кредитним договором.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції наведених обставин та положень закону не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про належне виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором та припинення правовідносин між сторонами з цих підстав.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції правил територіальної підсудності є необґрунтованими, оскільки спір виник з надання послуг за кредитним договором, сторонами якого є Банк та фізична особа - споживач.

Посилання в апеляційній скарзі, що спір виник з договору застави, а тому на дані правовідносини не поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів», не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки між сторонами не укладалось окремого договору застави як забезпечення виконання основного зобов'язання. Спір виник між сторонами з кредитного договору, в якому погоджено умови щодо передання в заставу транспортного засобу.

Враховуючи те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, рішення суду не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За приписами частини 7 статті 141 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі закону, судові витрати, понесені відповідачем при поданні апеляційної скарги, компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», в інтересах якого діє Біллерис ЮрійОлексійович, - задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Компенсувати Публічному акціонерному товариству «Альфа-Банк» за рахунок держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 960 (дев'ятсот шістдесят) гривень 00 копійок

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

В.А. Кравець