Провадження № 2/234/876/18
14 травня 2018 року м. Краматорськ
Краматорський міський суд Донецької області в складі:
судді Бакуменко А.В.
за участі секретаря судового засідання - Кісточка І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду міста Краматорська Донецької області, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Краматорської міської ради
про усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
Обставини справи:
Позивач звернувся до Краматорського міського суду з позовом про усунення перешкод шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначив, що він є власником квартири 335 в будинку 38. В належній йому квартирі зареєстрована відповідачка зі своїм неповнолітнім сином. З 2008 року відповідачка в квартирі не мешкає її особистих речей в квартирі не має, будь-яких прав на дану квартиру вони не мають, добровільно з реєстрації не знімаються, в зв′язку з чим він вимушений звернутись до суду, з вимогою про усунення перешкод в користуванні власністю.
Ухвалою від 09.01.2018 року Краматорським міським судом позовну заяву залишено без руху .
16лютого 2018 оку було усунено недоліки позовної заяви.
Ухвалою від 19 .02.2018 року Краматорським міським судом прийнято позовну заяву до розгляду , відкрито провадження та призначено до попереднього розгляду у судовому засіданні на 14 годину 00 хвилин 19.03.2018 року у приміщенні Краматорського міського суду.
Ухвалою від 19.03.2018 року було закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду на 30.03.2018 року.
Представник позивача в судове засідання не з′явився, причин неявки не повідомив, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.
Відповідачка була належним чином повідомлена про дату час і місце судового засідання, призначеного на 13 годину 00 хвилин 14 травня 2018 року, проте в судове засідання не зявилась, заяви про розгляд за їх відсутності або відкладення розгляду справи не надали.
Представник третьої особи в судове засідання не з′явився, надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, та прохали винести рішення на розсуд суду.
Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільно-процесуального кодексу України (даліЦПК), у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відзив на позовну заяву не надійшов.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив:
Вирішуючи питання стосовно визнання ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.01.2014 року, реєстровий № 270 від 17.02.2016 року ОСОБА_1 належить 1/3 частка трикімнатної квартири № АДРЕСА_1
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.01.2014 року, реєстровий № 269 від 17.02.2016 року ОСОБА_1 належить друга 1/3 частка трикімнатної квартири № АДРЕСА_1.
У відповідності до рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23.02.2017 року ОСОБА_1 належить третя частка 1/3 частки трикімнатної квартири № АДРЕСА_1.
Право власності зареєстроване у державному реєстрі реєстрації прав власності на нерухоме майно.
Згідно до ОСОБА_4 від 18.09.2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в квартирі № АДРЕСА_2 не мешкають, та їх особистих речей в ньому немає.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України).
Суд вважає, що у зазначеній справі наявна складна правова ситуація вибору між конкуруючими правами. З одного боку, є права власника житла, захист яких гарантовано ст. 41 Конституції України, ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод і законом. З іншого - права відповідачів, які захищаються нормами статтями 30, 32, 47 Конституції, ст. 8 Конвенції та нормами житлового законодавства.
Позбавлення права користування житлом у цьому спорі є рівноцінним виселенню без надання іншого житла чи іншим способом припинення фактичного володіння і користування житлом - у випадку задоволення позову відповідач не буде мати можливості продовжити користування. Тому це є втручанням у житлові та приватні права відповідача. Водночас, користування відповідачем спірним майном є порушенням прав власника, яке є продовжуваним, і тому не правовим.
Захист прав власника майна призведе до позбавлення житла відповідача, який ним фактично користується. Тому для вирішення даного спору слід звернутися до стандартів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).
Це правоположення відображає особливу цінність житла, і, застосовуючи даний принцип, суд вважає необхідним відповідно до ч. 2 ст. 8 Конвенції визначити, чи задоволення законних вимог власника буде співмірним втручанню у право на повагу до житла.
Щодо легітимної мети. Право власності захищено масивом правових норм законодавства України, базою яких є приписи ст. 41 Конституції України щодо непорушності права власності. Захист права власності є безумовно легітимною метою в даному випадку, тим більше, що перешкоди в його реалізації позивачам не припиняються.
Щодо принципу «відповідно до закону». Положення ст. 391 ЦК України, на норми якої посилається позивач, не визначають конкретних правових засобів захисту права власника, а лише вказують на таку можливість у межах способів захисту цивільного права відповідно до положень ст. 16 ЦК України та ст. 5 ЦПК України.
Суд констатує, що норми цивільного та житлового права не передбачають можливості конкретного способу захисту права власника житла у даній ситуації - законом не описано випадок, коли колишній член сім'ї власника всупереч волі власника продовжує там проживати без будь-яких договірних підстав. Відповідачі вселилися як члени сім'ї власника відповідно до ст. 156 ЖК України і відноситься до цього житла як до свого. Разом із тим, вони статусу члена сім'ї (який надає право користування у таких випадках) втратили, а нового статус наймача не набули - автоматичного отримання такого статусу закон не передбачає; і було б невірним не брати до уваги зміну статусу відповідачів щодо власника і щодо житла. Ця зміна в статусі визначає, чи у правовий спосіб фактичний користувач використовує житло, і саме випадок такої зміни, переходу з одного правового стану в інший, закон не обумовлює. Відповідачі не є ні тимчасовим жильцем, ні наймачем, ні піднаймачем, ні особою, яка самоуправно зайняла приміщення тощо. Їх статус законом не визначений. Визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом, чи виселити (аналогічний до даної ситуації спосіб захисту) на підставі приписів цивільного та житлового законодавства неможливо - немає такої нормативної підстави, оскільки немає визначення такого статусу в законі. Власник заперечує можливість будь-яких стосунків із відповідачами з приводу житла, оскільки це стороні для нього особи. Норми житлового законодавства, як підстава для задоволення чи відмови у позові, застосовані бути не можуть. Водночас, не можна й відмовляти у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (ч. 10 ст. 10 ЦПК України).
25. Отже, слід констатувати, що наявні правові засоби не дозволяють забезпечити ефективний захист безумовного права позивача у даній справі: спеціальні норми містять спосіб захисту (втрата права користування), але не містять підстав, указаних позивачем. А цивільне законодавство передбачає як можливість (підставу) для звернення власником за захистом своїх прав у випадку перешкод (ст. 391 ЦК), так і вказує на один із способів реалізації власниками своїх прав - втрата права на користування житлом (ст. 405 ЦК). Тому у цій ситуації, на думку суду, є всі підстави для застосування загальних засад цивільного судочинства, відповідно до ст. 1, 3, 4 ЦК України.
Одним із способів захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує право (п.3. ч.2 ст. 16 ЦК України). Фактичне користування без правових підстав чужою власністю всупереч волі власника є дією, яка порушує право. Позбавлення права користування припинить це порушення. Тому суд вважає, що в цій справі позивач обрала захист свого права відповідно до закону.
У даній справі нагальна суспільна необхідність, яка б могла бути виправданням позбавлення відповідача житла, залежить від реальної потреби у житлі для проживання власника та від наявності альтернативних варіантів забезпечення інтересів власників та користувача.
Для вирішення питання співмірності пропонованих заходів захисту права власника з тягарем, який буде нести відповідач, ключовими обставинами є те, що:
- відповідач вселилися у житло правомірно, однак у даний час після припинення сімейних стосунків з сином позивачки правові підстави для їх проживання там відсутні - без договору найму чи іншої форми правовідносин між сторонами користування житлом не буде засноване на праві;
- власнику житло потрібне для проживання і він категорично не згоден на будь-які форми користування відповідачем цією квартирою, оскільки він несе витрати по утриманню житла, в тому числі й за відповідача.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог не призведе до надмірного втручання у житлові права та права відповідача на повагу до житла з огляду на таке.
Право власності непорушне. Власник майна бажає жити у ньому, а не здавати в найм або ще якимось іншим чином реалізовувати свої правомочності власника. Це інтерес, заснований на праві. Спільне користування даним житлом в даному випадку неможливе, відповідачі втратили статус члена сім'ї власника, а статусу наймача не набули. А тому користується чужим майном поза правом.
Суд приходить до висновку, що інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, у даній ситуації немає, позивач саме так бажає захистити свої права і має на це право. Суспільна потреба у захисті власності в цьому випадку є - захист правових цінностей і прав конкретних осіб. Тому основне питання стосується визначення того, чи не буде виселення надмірним матеріальним, побутовим та іншим тягарем для відповідачів у зіставленні з потребами захисту права власності.
Нагальність, невідкладність визнання відповідачів такими, що втратили право користуватись спірним житлом як крайнього засобу втручання у житлові права відповідача, полягає у тому, що порушено права власника. Це порушення має триваючий характер, і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості.
Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У звязку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірній квартирі не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням, як доречний інструмент захисту права власника у цій справі.
Позивач не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати по справі.
Керуючись ст.ст. 319, 386, 391,396, 405 ЦК України, ст.ст. 12,13,259,263-265,268,280ЦПК України, Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Краматорської міської ради
про усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням про усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Усунути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, іпн НОМЕР_1, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2 перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2, 14.02.1970 рок у народження та неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою 335 в будинку № 38 по вулиці Двірцевій в м. Краматорську Донецької області.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи
Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Донецької області через Краматорський міський суд.
Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті та надруковано в одному примірнику.

Суддя

Краматорського міського суду ОСОБА_4