Єдиний унікальний номер 233/1118/18 Номер провадження 22-ц/4804/76/18
Категорія: 22 Номер провадження 22-ц/4804/76/18
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року

Донецький апеляційний суд у складі колегії:

судді- доповідача: Новікової Г.В.,

суддів: Гапонова А.В., Папоян В.В.

за участю секретаря: Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 30 липня 2018 року (під головуванням судді Каліуш О. В., повний текст якого складено 02.08.2018 року) в справі № 233/1118/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним,

В С Т А Н О В И В:

21 березня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаною позовною заявою. В обгрунтування посилалася на те, що з 2007 року її батько ОСОБА_4 проживав разом із нею за місцем її проживання так як потребував додаткового догляду.ІНФОРМАЦІЯ_2 батько помер. Вона займалася похованням батька. За життя у власності батька була квартира АДРЕСА_1, в яку він зареєстрував дружину свого сина з двома дітьми. Онуки за життя батька забирали у нього гроші нібито для оплати комунальних платежів та покупки їжі, однак все це був обман. Протягом 10 років відповідачка не оплачувала комунальні послуги і заборгували 10000 грн.. В 2017 році вона заходила в квартиру батька, однак в квартирі ніхто не жив, речей відповідачки та її дітей не було. Сусіди пояснили, що відповідачка з дітьми виїхала із спірної квартири ще в 2006 році і не поверталася. Їй стало відомо, що в 2005 році її батько уклав з відповідачкою договір довічного утримання. Батько пояснив, що невістка повезла його до нотаріуса для підписання документу про те, що невістка буде сплачувати за квартиру особисто, а не він. Вважала, що відповідачка фактично обманула її батька,так як умовила його скласти договір, скориставшись його похилим віком. Однак після підписання договору відповідачка не приступила до виконання своїх обов'язків за договором, чим ввела батька в оману. Просила визнати договір довічного утримання недійсним.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 30 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, неправильну оцінку доказів у справі.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги, що відповідачка по справі фактично обманула її батька, умовила укласти договір, скориставшись його похилим віком, а після цього залишила батька на одинці, не приступивши до виконання своїх обов'язків згідно договору. Матеріально не забезпечувала батька, не доглядала за ним і не ховала його.

Батько вважав, що укладає договір про порядок користування спірною квартирою для того, щоб розділити сплату комунальних платежів. За словами батька мова про передавання квартири у власність не йшла.

Батько за життя мав намір розірвати договір, однак відповідачка не з'являлася до нотаріуса. Також батько хотів визнати договір недійсним, з цього приводу звертався до адвоката, однак не встиг зібрати необхідні документи.

Відповідачка навіть не знала, що батько мешкав у неї. Вважає, що рішення суду ухвалено без оцінки усіх фактів, які висловлені сторонами.

У відзиві представник ОСОБА_3- адвокат ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Посилається на те,що судом правомірно зроблено висновок про те, що при укладенні договору було дотримано вимог діючого законодавства. Апелянт в апеляційній скарзі посилається на норми матеріального права, однак не наводить жодного доказу, який має підтвердити факт порушення законодавства при укладенні правочину.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 12 вересня 2018 року відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 25 вересня 2018 року справу призначено до розгляду на 16 жовтня 2018 року.

У зв'язку із ліквідацією апеляційного суду Донецької області на підставі Указу Президента України від 29.12.2017 року №452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» та Указу Президента України від 28.09.2018 року №297/2018 «Про переведення суддів», та утворенням Донецького апеляційного суду, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого суду, передано цивільні справи ліквідованого суду до Донецького апеляційного суду.

05.10.2018 року зазначена цивільна справа надійшла до Донецького апеляційного суду та передана судді-доповідачу згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року продовжено строки розгляду справи. ОСОБА_5 за її заявою апеляційним судом надавалася можливість звернутися за наданням правової допомоги адвокатом.

У судове засідання з'явилися ОСОБА_5, ОСОБА_3 та її представник -адвокат ОСОБА_6.

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману не доведені.

Зазначений висновок відповідає встановленим обставинам, нормам матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 мав на праві власності та був зареєстрованим в квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 є його донькою згідно свідоцтва про народження.

12 вересня 2005 року між ОСОБА_4 та його невісткою ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, згідно якого відчужувач передає, а Набувач отримує у власність квартиру АДРЕСА_1 на умовах цього договору. Утримання визначено сторонами у вигляді: забезпечення Відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання в кімнаті площею 15,60 кв.м у відчужуваній квартирі; забезпечення щоденним харчуванням; надання побутових послуг; забезпечення належними лікувальними засобами; щомісячне матеріальне забезпечення у сумі 200 грн..

Зазначений договір було нотаріально посвідчено, допитаний в якості свідка нотаріус підтвердила, що укладення договору відповідало волевиявленню сторін, ОСОБА_4 розумів суть договору та наслідки його укладення.

ОСОБА_3 зареєстрована в спірній квартирі з 2004 року, разом з нею зареєстровані її двоє дітей.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 посилалася на те, що вона доглядала за ОСОБА_4, а останнім часом вона не могла здійснювати догляд за ним за станом свого здоров'я, надавши відповідні медичні документи. Укладаючи договір довічного утримання вона не допускала обману. Вказані пояснення нічим не спростовані.

Інших доказів в підтвердження позовних вимог не надано.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що не доведено, що укладення спірного договору стало наслідком введення в оману відповідачем щодо обставин, які мають істотне значення, що відповідач заперечувала про наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчувала їх існування, що спростовує доводи заявника про те, що спірний договір було укладено батьком внаслідок обману.

Посилання ОСОБА_2 на те, що її батько ОСОБА_3 з 2007 року проживав з нею і вона доглядала за ним, що є підставою для визнання договору довічного утримання недійсним, судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги, як таке що не ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Суд правильно зазначив, що неналежне виконання обов'язків чи невиконання їх за договором довічного утримання не може бути підставою для визнання договору недійсним з підстав вчинення правочину під впливом обману. Висновок суду узгоджується з положеннями статей 626-628 ЦК України , статті 215 ЦК України .

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Як на підставу визнання договору недійсним позивач посилалася на те, що її батько помилявся стосовно обставин, які мають істотне значення, оскільки відповідач обіцяла доглядати за ним, але не виконала своєї обіцянки. Судом правильно зазначено, що обставини, на які посилається позивач, не можуть бути підставою для визнання договору недійсним за положеннями ст.230 ЦК України.

Пояснення свідків судом правильно не прийняті до уваги, оскільки обставини укладення спірного договору їм не відомі.

Ті обставини, що відповідач знала про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї не доведені,таким чином відсутня в даному випадку ознака обману-умисел.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі належним чином досліджених обставин справи та доказів, дійшов правильного висновку про безпідставність вказаних вимог, оскільки позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір було вчинено під впливом обману.

Тому висновки суду про відсутність передбачених статтею 230 ЦК України підстав для визнання оспорюваного договору недійсним відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані, а наданим суду доказам дана належна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги позивача про введення її батька в оману відповідачем під час укладання оспорюваного договору спростовуються змістом вказаного договору та не узгоджуються з матеріалами справи.

Та обставина, що ОСОБА_4 за життя в 2017 році звертався до нотаріуса з приводу розірвання зазначеного договору не є підставою для визнання його недійсним з підстав обману.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній інстанції на те, що при укладанні договору довічного утримання батько був хворим і не розумів значення своїх дій, не розумів що підписує, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки позовні вимоги з цих підстав не заявлялися і не були предметом судового розгляду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, дослідив усі наявні у матеріалах справи докази та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 30 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 14.11.2018 року.

Судді: Г.В.Новікова

А.В.Гапонов

В.В.Папоян