Номер провадження: 22-ц/785/1732/18
Номер справи місцевого суду: 522/904/16-ц
Головуючий у першій інстанції Тарасов А. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене під головуванням судді Тарасова А.В. 26 жовтня 2017 року у м. Одеса,-

встановила:

В січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на спадщину.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що є донькою ОСОБА_4, якому за життя належала 8/100 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_2. Після смерті батька, звернувшись до нотаріальної контори, дізналась про факт посвідчення заповіту ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_3, який позивач вважає нікчемним, у зв'язку з наступними обставинами. Так, нотаріусом не встановлювалось, що у померлого ОСОБА_4 було два паспорти, які містять розбіжності в зазначенні дати народження, адреса реєстрації, даних щодо зареєстрованого шлюбу. Крім того, зазначила, що в заповіті не зазначена серія та номер паспорту, не зазначена назва держави народження. Позивач зазначив, що в заповіті, в порушення ч.2 ст. 1248 ЦК України, відсутнє речення «На моє прохання цей заповіт записано з моїх слів нотаріусом за допомогою комп'ютерної техніки», не повністю зазначене ім'я та по батькові заповідача. Не зазначена назва області та країни в заповіті. У тексті заповіту не зазначені спадкоємці, яких ОСОБА_4 позбавив спадщини. Заповідач заповідав всю квартиру, тоді коли йому належала лише 1/2 частина вказаного нерухомого майна. Крім того, померлий ОСОБА_4 не мав права заповідати вказане майно, оскільки воно перебувало під арештом, накладеним ухвалою суду. Враховуючи викладене, позивач просила визнати заповіт недійсним, визнати право власності на спадщину за законом, з урахуванням часток інших спадкоємців, в розмірі 8/100 часток (т. 1, а. с. 3-9)

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (т.3, а.с. 93-94).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2просить рішення суду скасувати та задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що у померлого ОСОБА_4 було два паспорти, які містять розбіжності в зазначенні дати народження, адреса реєстрації, даних щодо зареєстрованого шлюбу. Крім того, апелянт зазначає, що в заповіті не зазначена серія та номер паспорту, не зазначена назва держави народження; в заповіті, в порушення ч.2 ст. 1248 ЦК України, відсутнє речення «На моє прохання цей заповіт записано з моїх слів нотаріусом за допомогою комп'ютерної техніки»; не повністю зазначене ім'я та по батькові заповідача; не зазначена назва області та країни в заповіті. Судом також не було враховано, що заповідач заповідав всю квартиру, тоді яку йому належала лише 1/2 частина вказаного нерухомого майна. Крім того, померлий ОСОБА_4 не мав право заповідати вказане майно, оскільки воно перебувало під арештом (т.3, а.с. 101-110).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 15 серпня 1986 року, відділом ЗАГСа Гулькевичського району, Краснодарського краю, актовий запис № 422.

В подальшому, у зв'язку із укладення шлюбу, позивач змінила прізвище на «Кривченко», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого Міським відділом РАЦС Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 398.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 березня 2007 року державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Сажнєвою Т.А. був посвідчений заповіт ОСОБА_4, який заповів усе належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, в тому числі квартиру АДРЕСА_1, - ОСОБА_3.

Вищезазначений заповіт відповідає положенням ЦК України, Закону України «Про нотаріат», діючої на час посвідчення заповіту Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов'язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1234 ЦК України установлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно з частиною першою статті 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

За приписами статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним..

За приписами частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Згідно свідоцтва про смерть, виданого відділом ДРАЦС у м. Одесі Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 актовий запис № 7103 (т.1, а.с. 13).

ОСОБА_2 є донькою померлого, згідно свідоцтва про народження (т.1, а.с. 97).

ОСОБА_2 відмовилась від належного їй права на спадщину на користь брата ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_4, про що подала відповідну заяву до Шостої одеської державної нотаріальної контори, зареєстровану в реєстрі за № 19.

Як вбачається із роз'яснень, викладених у ч.2 п.16, ч.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 - заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_2 щодонаявності двох паспортів у померлого ОСОБА_4, колегія суддів зазначає, що з тексту заповіту вбачається, що нотаріус керувався даними паспорту, виданого 30 липня 2003 року, тобто останнього за часом видачі. Вказана обставина свідчить про правомірність дії нотаріусу.

Посилання апелянта на недопустимість зазначення в заповіті майна, на яке накладений арешт, апеляційний суд вважає таким, що не ґрунтується на нормах законодавства, оскільки накладення арешту на майно не обмежує особу на зазначенні вказаного майна у заповіті, проте, обмежує нотаріуса у видачі правовстановлювальних документів на спадщину.

Довід апеляційної скарги про зазначення у заповіті майна, яке не належить заповідачу, також не є підставою для скасування судового рішення та визнання заповіту недійсним, оскільки повноваження щодо визначення обсягу спадкової маси належить саме нотаріусу, тоді як, відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є лише особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Погоджуючись із наявністю формальних помилок при складанні заповіту, колегія суддів зауважує, що заповідач ОСОБА_4 недієздатним чи обмежено дієздатним визнаний судом не був, тому мав право на складання заповіту; заповіт має письмову форму та посвідчений державним нотаріусом Сажнєвою Т.А.; зміст заповіту був зачитаний уголос та власноруч підписаний заповідачем у присутності державного нотаріуса; заповіт відповідав волі ОСОБА_4, та був зареєстрований у встановленому законом порядку.

Таким чином, призначення ОСОБА_3 спадкоємцем є правом заповідача ОСОБА_4, визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України. Волевиявлення заповідача було вільним і зміст заповіту щодо призначення відповідача ОСОБА_3 спадкоємцем майна відповідало його внутрішній волі.

Враховуючи те, що з підстав дефекту волі заповідача заповіт не визнано недійсним, справжність підпису від імені заповідача у заповіті не оспорено, а вимоги про внесення відомостей про заповіт до Спадкового реєстру виконано, колегія суддів дійшла висновку, що підстави визнання недійсним заповіту - відсутні.

Крім того, враховуючи те, що ОСОБА_2 відмовилась від належного їй права на спадщину на користь ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_4, про що подала відповідну заяву до Шостої одеської державної нотаріальної контори, зареєстровану в реєстрі за № 19, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не обґрунтоване порушене право при зверненні до суду.

Колегія суддів зауважує, що ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позову ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно, за умови відмови позивача від належного їй права на спадщину на користь брата, не можуть бути задоволені, оскільки захисту підлягає тільки порушене право, а в цьому випадку порушення не відбулось.

Враховуючи те, що вимога про визнання права власності є похідною від вимоги про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в цієї частині.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2017 рокуухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2017 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складений 06 листопада 2018 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.М. Таварткіладзе

А.П. Заїкін

Копія вірна:

Суддя апеляційного суду Одеської області С.О. Погорєлова