АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/651/18 Справа № 209/946/17 Головуючий у 1 й інстанції - Замкова Я. В. Доповідач - Куценко Т.Р.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2018 року м. Дніпро 03 травня 2018 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою відповідальністю "

Факторингова компанія "Вектор Плюс",

на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2017 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 і ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання особи такою, що втратила права користування, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітня 2017 року ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" звернулося до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання відповідачів такими що втратили право користування.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 20 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та АКБ «ТАС-Комерцбанк» укладено кредитний договір № 0310/02.08/88-036. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком і ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3 було укладено Договір іпотеки № 0310/0208/88-036-Z-1 від 20 лютого 2008 року, відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. 28 листопада 2012 року банк відступив ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» відповідно до Договору факторингу № 15 та Договору про відступлення прав за договором іпотеки свої права вимоги до позичальника та іпотекодавця за зобовязаннями по кредитним договорам та іпотечному договору відповідно. У звязку з грубим порушенням позичальником умов кредитного договору, позивач в позасудовому порядку врегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки та 11 грудня 2015 року позивач набув у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Стверджує, що 14 грудня 2016 року позивачем, як законним власником, була здійснена спроба потрапити у вищевказане майно, однак було виявлено, що у ньому незаконно проживає відповідач. Відповідно до акту обстеження майна від 14 грудня 2016 року майно знаходиться у житловому стані, немає жодних видимих пошкоджень, а відповідно до акту обстеження майна від 21 грудня 2016 року стан цього ж майна встановити не можна, не надано доступу до лічильників газу, води, електричної енергії, внаслідок чого неможливо встановити їх справність та використання відповідно до норм. Посилаючись на дані обставини у звязку з чим виникла необхідність захисту свого цивільного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені /а.с.2-4/.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2017 року в задоволені заявлених позовних вимог відмовлено /а.с.87-90/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс", подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які товариство посилалось у своїй позовній заяві /а.с.94-99/.

Відповідач ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги не визнав та надав суду апеляційної інстанції свої заперечення в обґрунтування яких зазначив, що право власності на спірну квартиру позивач набув незаконно, оскільки відчуження здійснено без узгодження зі службою по справах неповнолітніх. Дана квартира використовується як місце постійного проживання відповідачів та неповнолітніх дітей. Крім того, квартира придбана не за рахунок кредитних коштів. Враховуючи дані обставини заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню /а.с.145-146/.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції в яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У звязку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та АКБ «ТАС-Комерцбанк» було укладено кредитний договір № 0310/0208/88-036.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3 було укладено Договір іпотеки № 0310/0208/88-036-Z-1 від 20 лютого 2008 року, відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 17-22/.

28 листопада 2012 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» укладено Договір факторингу № 15 та Договір про відступлення прав за договором іпотеки, відповідно до яких банк відступив свої права вимоги до позичальника та іпотекодавця за зобовязаннями по кредитним договорам та іпотечному договору відповідно /а.с. 6-12, 13, 14-15, 16/.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомості 11 грудня 2015 року за позивачем зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Нормою, яка встановлює порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є стаття 72 ЖК УРСР, у статті 71 ЖК УРСР передбачені підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Разом з тим суди, використовуючи термін і норми права з ЖК УРСР, які містять певні умови та підстави для їх застосування (наприклад, непроживання без поважних причин більше шісти місяців), застосували їх до цивільних правовідносин, до відносин власності.

Крім того, за змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Проте, матеріали справи не містять будь-які підтвердження надсилання позивачем даної вимоги відповідачам.

При цьому відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була придбана не за кошти, які були отримані в кредит від банку ОСОБА_2 Дана обставина знайшла своє обєктивне підтвердження.

Так, п. 2 договору іпотеки свідчить про те, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому м. Дніпродзержинська від 05 листопада 1997 року за НОМЕР_1.

Тобто відповідач набув право власності до укладення кредитного договору, та спірна квартира була набута ним у власність не за кошти, які були отримані в кредит від банку.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Згідно з ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи позов, ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» посилалось на норми ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України щодо непорушності прав власника на розпорядження своїм майном і усуненням перешкод у здійсненні такого права, позивач зазначав також, що відповідачі на підставі вказаних норм законодавства втратив право користування житлом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Однак, у своєму позові ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» не наводить обставин та не зазначає чим саме (якими діями) порушені його права як власника майна на користування і розпорядження цим майном з боку відповідача, які перешкоди чиняться, та яким чином ці права підлягають поновленню.

Щодо наданих ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» актів перевірки/огляду майна від 14 грудня 2016 року та від 21 грудня 2016 року відповідно до яких представники позивача оглянули будинок та зафіксували стан майна, проте, відповідач не надав доступу до нього, колегія суддів ставиться критично та не може прийняти їх до уваги. Дані акти були складені одноособово лише представниками позивача без залучення до участі відповідачів або сусідів відповідачів як свідків, а тому вказані акти не містять достовірно підтверджених відомостей, що відповідачі чинять перешкоди у здійсненні позивачем його права користування спірним майном.

Крім того, позивачем не було надано суду будь-яких підтверджень надсилання вимоги відповідачам про добровільне звільнення спірної квартири у визначений позивачем строк, як того вимагає законодавство.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів вчинення перешкод з боку відповідачів у користуванні позивачем спірним майном.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обставини проживання відповідачів в спірному жилому приміщенні, належними та допустимими доказами суду не підтверджені в зв'язку з цим, не встановлено порушення прав позивача ТОВ "Факторингова компанія "Вектор плюс" з підстав не доведеності та не обґрунтованості заявлених позивачем вимог.

Проте, повністю погодитись з даним висновком колегія суддів погодитись не може, оскільки судом першої інстанції не враховано, що кредит надався для використання на розсуд позичальника, отже предмет іпотеки не був придбаний за кредитні кошти, а тому позивач не має право виселяти відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено права позивача як власника, суд повинен був застосувати положення ст. ст. 317, 391 ЦК України, а не положення Закону України "Про іпотеку" є необґрунтованими, оскільки позивач набув його у власність за кредитними правовідносинами.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи, що суд першої інстанції при ухвалені рішення по справі прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав його недоведеності проживання відповідачів у спірній квартирі оскаржуване рішення підлягає зміні в частині його обґрунтування.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу порушення прав ТОВ "Факторингова компанія "Вектор плюс", як власника спірного майна, на правильність висновків суду не впливають.

Отже, вказані доводи апеляційної скарги є необґрунтовані та не тягнуть за собою скасування рішення суду у повному обсязі. Відтак, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2017 року в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" змінити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

Ж.І. Максюта