Постанова

Іменем України

02 травня 2018 року

м. Київ

справа № 425/2086/16-ц

провадження № 61-12393св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 грудня 2016 року у складі судді Мирошникової О. Ш. та рішення Апеляційного суду Луганської області від 23 січня 2017 року у складі колегії суддів: Луганської В. М., Коновалової В. А., Лозко Ю. П.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на частку нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 16 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 08 вересня 2015 року, встановлено факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу позивача та ОСОБА_9 в період з 01 січня 2004 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_9 23 липня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 Відповідно до статті 74 СК України зазначена квартира була об'єктом права спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_9, тому Ѕ квартири є власністю позивача.

Однак сестра ОСОБА_9, ОСОБА_5, після його смерті прийняла спадщину, до складу якої входило право власності на всю квартиру, та 22 грудня 2014 року продала її ОСОБА_6

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_9, визнати свідоцтво про право на спадщину, видане 27 листопада 2014 року державним нотаріусом Рубіжанської державної нотаріальної контори, після смерті ОСОБА_9 спадкоємцю ОСОБА_5 недійсним в частині права власності на Ѕ частку зазначеної квартири, визнати за нею право власності на Ѕ частку цієї квартири, витребувати із незаконного володіння ОСОБА_6 Ѕ частку квартири.

12 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою, в якій стверджувала, що ОСОБА_6 продав спірну квартиру ОСОБА_7, у зв'язку з чим просила залучити ОСОБА_7 до участі у справі як співвідповідача. При цьому уточнила позовні вимоги в частині щодо витребування майна з незаконного володіння, а саме просила витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_7 на її користь Ѕ частку спірної квартири та вселити її в цю квартиру.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4 станом на день смерті ОСОБА_9

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Рубіжанської державної нотаріальної контори Луганської області Меренковим Ю. В. 27 листопада 2014 року, за реєстром № 365, на ім'я ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, в частині Ѕ частки квартири АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1

Витребувано у ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 Ѕ частку квартири АДРЕСА_1

У задоволені позову в частині вселення ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 по 693,67 грн судового збору з кожного.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 16 червня 2015 року встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_9 однією сім'єю без реєстрації шлюбу та факт придбання ними за час спільного проживання у спільну сумісну власність спірної квартири, що є підставою для визнання права власності позивача на Ѕ частку цієї квартири.

При цьому у рішенні зазначено, що право власності на Ѕ частку квартири позивач набула з моменту реєстрації права власності ОСОБА_9 на цю квартиру, тому у ОСОБА_5 як спадкоємиці другої черги після смерті ОСОБА_9 виникло право на спадкування лише частки квартири. Наведені обставини є підставою для часткового визнання недійсним виданого ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину.

Рішення суду першої інстанції також мотивовано тим, що спірна частка квартири вибула з володіння ОСОБА_4 поза її волею, тому відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, її необхідно витребувати у добросовісного набувача ОСОБА_7 на користь позивача.

Відмову в задоволенні позову в частині вселення позивача в спірну квартиру обґрунтовано тим, що ОСОБА_4 не надала доказів наявності перешкод у здійсненні права користування спірною квартирою.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 23 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 грудня 2016 року в оскаржуваній частині змінено: скасовано в частині витребування у ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 та стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 судового збору і ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про витребування Ѕ частки квартири.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 судовий збір у розмірі 704,00 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у частині визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на частку нерухомого майна.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що Ѕ частка спірної квартири не виділена в натурі, тобто не є індивідуально визначеним майном, а тому не може бути витребувана з чужого незаконного володіння.

13 лютого 2017 року ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього, а оскільки оскаржуваним рішенням апеляційного суду відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 в частині витребування спірної квартири у добросовісного набувача ОСОБА_7, є неможливим задоволення позову в частині визнання права власності на частку квартири.

У касаційній скарзі також зазначено, що встановлені рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 16 червня 2015 року обставини, на які посилалися суди як на підставу задоволення позову в частині визнання спірної квартири об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на Ѕ частку квартири, не є преюдиційними та не мають обов'язкової сили для осіб, які не брали участі у справі.

Водночас ОСОБА_7 стверджував, що встановлення факту проживання однією сім'єю не має вирішального значення при розгляді справ про визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності позивача на спірну частку квартири, оскільки необхідно також надати докази походження та джерела коштів, за які придбане спірне майно.

Крім того, ОСОБА_7 вказував, що особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти, однак позивач з 2000 року до теперішнього часу не мала доходу в Україні, не здійснювала декларування в Україні іноземного доходу, що виключає можливість спільного придбання нею з ОСОБА_9 спірної квартири. При цьому звертав увагу і на те, що подані позивачем докази спільного придбання з ОСОБА_9 спірної квартири є недостовірними, неналежними та недопустимими.

20 квітня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу, у яких вона просила касаційну скаргу відхилити та залишити в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й про це свідчать матеріали справи, що оскаржувані рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 23 липня 2008 року ОСОБА_9 придбав квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Білоус З. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3537.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27 листопада 2014 року державним нотаріусом Рубіжанської державної нотаріальної контори Луганської області посвідчено, що спадкоємицею майна ОСОБА_9, а саме квартири АДРЕСА_1, є його сестра ОСОБА_5

22 грудня 2014 року ОСОБА_5 продала успадковане майно ОСОБА_6 за 149 500,00 грн, які вона отримала під час підписання відповідного договору купівлі-продажу.

Заочним рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 квітня 2015 року, ухваленим у справі № 425/3251/14-ц, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 задоволено.

Виселено ОСОБА_4 із зазначеної квартири.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 16 червня 2015 року, ухваленим у справі № 425/3239/14-ц та залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 08 вересня 2015 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту сумісного проживання, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання права власності задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_9 в період з 01 січня 2004 року до дня смерті ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_9 вели спільне господарство, мали спільні бюджет і витрати та придбали квартиру АДРЕСА_1 в інтересах сім'ї.

15 липня 2016 року ОСОБА_6 продав зазначену квартиру чоловіку своєї дочки, ОСОБА_7, за 48 200,00 грн, які отримані продавцем до підписання та нотаріального посвідчення цього договору.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у судовому рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Суди першої та апеляційної інстанцій надали належну оцінку доводам ОСОБА_4 про преюдиційність обставин, які мають значення для неї та встановлені рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 16 червня 2015 року у справі, в якій вона брала участь, та дійшли правильного висновку, що факт проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_9 в період з 01 січня 2004 року до дня смерті ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, без реєстрації шлюбу є встановленою обставиною, а не висновком (судженням) суду щодо прав і обов'язків сторін, як це вказано в касаційній скарзі.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на наведені положення закону суди, вирішуючи спір по суті, дійшли правильного висновку, що спірна квартира була спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_9, оскільки набута ними за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В зв'язку з цим правильними є також висновки судів про визнання права власності за ОСОБА_4 на Ѕ частку квартири.

З інших підстав судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржувалися.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2017 року зупинено виконання рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Луганської області від 23 січня 2017 року, виконання цих рішень на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 грудня 2016 року в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Луганської області від 23 січня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Луганської області від 23 січня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М.Фаловська