Рівненський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2018 року м. Рівне

Справа № 569/10746/18

Провадження № 22-ц/4815/284/18

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5

за участю сторін, їх представників, ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, підписану їх представником адвокатом ОСОБА_8 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді Ковальова І.М. від 1 жовтня 2018 року, проголошену в м.Рівне

в с т а н о в и в :

В червні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання права власності.

28 вересня 2018 року позивачка звернулась із заявою про забезпечення позову, у якій просить суд накласти арешт на зазначене в ній майно та вчинити інші вказані дії, спрямовані на збереження спірного майна.

Заява обґрунтовувалась тим, що між сторонами справи виник спір щодо переходу права власності на нерухоме та рухоме майно, яке під час розгляду справи може бути реалізовано третім особам, що утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду у цій справі.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 1 жовтня 2018 року накладено арешт на:

земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, площею 0,1455 га (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 46), кадастровий номер НОМЕР_5);

земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 Рівненського району Рівненської області, площею 0,1614 га (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 46), кадастровий номер НОМЕР_6);

земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розміщена за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 0,3438 га (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 26), кадастровий номер НОМЕР_7;

нежитлове приміщення, будівля кафе «Берізка», яка розміщена за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 254,4 кв.м. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 26);

1-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 39,1 кв.м. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01) та зареєстровану на праві приватної власності за ОСОБА_5ІПН НОМЕР_1;

2-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 63,7 кв.м. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01) та зареєстровану на праві приватної власності за ОСОБА_5ІПН НОМЕР_1;

вантажний автомобіль (фургон-рефрижератор) MERСEDES-BENZ ATEGO 1523, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, колір білий, державний номер НОМЕР_8, який належить та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_7;

вантажний автомобіль ГАЗ модель 5312, 1982 року випуску (цистерна асенізаційна С), державний номер НОМЕР_3, кузов НОМЕР_10, колір синій, та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_6;

легковий автомобіль універсал В Mazda СХ-5, 2013 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова) НОМЕР_9, державний номер НОМЕР_4, який належить та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_6

Заборонено вчиняти будь-які дії спрямовані на зміну стану об'єкта незавершеного будівництва (житлового будинку) по АДРЕСА_1.

Тимчасово, до отримання результатів авто-товарознавчої експертизи вилучено у ОСОБА_6,26.101972 року народження, легковий автомобіль універсал-В Mazda СХ-5, 2013 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова) НОМЕР_9, державний номер НОМЕР_4, який є предметом спору, ключі від даного транспортного засобу і правовстановлюючі документи на нього та передано на відповідальне зберігання легковий автомобіль універсал-В Mazda СХ-5, 2013 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова) НОМЕР_9, державний номер НОМЕР_4, ключі від даного транспортного засобу і правовстановлюючі документи Рівненській філії Державного підприємства міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» (юридична адреса 33010 м.Рівне, вул. Поповича, 35, адреса стоянки м.Рівне, вул. Київська, 101 Ж).

Тимчасово до отримання результатів авто-товарознавчої експертизи вилучено у ОСОБА_7, 23.09.1973року народження вантажний автомобіль (фургон-рефрижератор) MERСEDES-BENZ ATEGO 1523, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, колір білий, державний номер НОМЕР_8, ключі від даного транспортного засобу і правовстановлюючі документи на нього та передано на відповідальне зберігання вантажний автомобіль (фургон-рефрижератор) MERСEDES-BENZ ATEGO 1523, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, колір білий, державний номер НОМЕР_8, ключі від даного транспортного засобу і правовстановлюючі документи на нього Рівненській філії державного підприємства міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» (юридична адреса 33010 м.Рівне, вул. Поповича, 35, адреса стоянки м.Рівне, вул. Київська, 101 Ж).

Під час постановлення ухвали суд першої інстанції керувався правилами ст.149 ЦПК України, відповідно до яких забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 покликаються на незаконність вказаної ухвали суду в з в'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважають, що суд не дотримався положень ст.ст. 149,150 ЦПК України та роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006року « Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», оскільки відсутні докази про те, що відповідачі вчиняють дії, які ускладнять чи призведуть до неможливості виконання судового рішення у даній справі.

Доводять, що не є співмірним захід забезпечення позову - арешт на майно, яке позивачка просить виділити відповідачу.

Зазначають, що у справі автотоварознавча експертиза не призначалася, однак суд тимчасово до отримання її результатів вилучив у третіх осіб транспортні засоби. Вилучення цього майна у законних власників порушує їх право на вільне володіння та користування.

Стверджують, що вантажний автомобіль, автомобіль марки «ГАЗ» та легковий автомобіль марки «Mazda», що були придбані подружжям за час шлюбу, були ним же і відчужені у грудні 2017 році, вимоги заявлені позивачкою лише у червні 2018 року.

Покликаються на те, що, вилучивши у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 автомобілі, правовстановлюючі документи та ключі від них, суд фактично задовольнив п.7 позовних вимог, що є неприпустимим.

Доводять, що накладення арешту на квартири, земельні ділянки позбавляє ОСОБА_5 право вільно володіти та користуватися ними.

Просять ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

У відзиві ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.149 ЦПК України за заявою учасника справи, суд може забезпечити позов на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Одним із способів забезпечення позову, передбачених статтею 150 ЦПК України є накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, передача речі, яка є предметом спору на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору та заборона вчиняти певні дії.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Аналізуючи наведені процесуальні норми, обставини справи, вбачається, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи, що надійшла на розгляд до апеляційного суду, ОСОБА_4 заявлено позов до ОСОБА_5, у якому вона просить: про поділ майна подружжя, шляхом виділу їй та визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, житловий будинок та квартиру, виділу відповідачу та визнання за ним права власності на нежитлове приміщення, земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та легковий автомобіль; визнання за нею особистої власності, припинивши зареєстроване право власності за ОСОБА_5 на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, 2 однокімнатні квартири, двокімнатну квартиру, автомобіль марки «ГАЗ» та вантажний автомобіль марки «Мерседес»; витребування у відповідача автомобіля марки «ГАЗ» та вантажного автомобіля марки «Мерседес».

Інших вимог позивачем заявлено не було.

Разом з тим, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру МВС України право власності на автомобіль марки «Mazda» та автомобіль марки «ГАЗ» зареєстровано за ОСОБА_6, а - автомобіль (фургон-рефрижератор) марки «MERСEDES-BENZ ATEGO 1523» зареєстровано за ОСОБА_7, тоді як, позовні вимоги, зокрема, щодо визнання права власності на ці транспортні засоби та витребування автомобілів марки «ГАЗ» та «Мерседес» заявлені до іншої особи - ОСОБА_5, яка є відповідачем по справі.

Тобто, позивачка не заявляла жодних позовних вимог щодо права власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в частині спірного майна.

Отже, судом не надано оцінки відповідності виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, та їх співмірності.

Відтак, враховуючи заявлені позовні вимоги, в разі ухвалення судового рішення, у відповідача по справі не буде виникати обов'язку щодо передачі частини спірного майна, оскільки воно належить іншим особам.

Таким чином, суд першої інстанції не звернув уваги на вищезазначене, а тому, з порушенням вимог процесуального права, зокрема, ст.ст. 149, 150 ЦПК України, помилково прийшов до висновку про задоволення поданої заяви про забезпечення позову в повному об'ємі.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Апеляційний суд враховує, що в контексті фактичних обставин справи і змісту позовних вимог забезпечення позову у вигляді арешту на вантажний автомобіль (фургон-рефрижератор) марки «MERСEDES-BENZ ATEGO 1523», який належить та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_7; на вантажний автомобіль марки ГАЗ», зареєстрований на праві власності за ОСОБА_6; легковий автомобіль марки «Mazda СХ-5», який належить та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_6; тимчасове вилучення у ОСОБА_6 легкового автомобіля марки «Mazda СХ-5», ключів від нього і правовстановлюючих документів на нього та передача їх на відповідальне зберігання Рівненській філії Державного підприємства міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» та тимчасове вилучення у ОСОБА_7 вантажного автомобіля (фургон-рефрижератор) марки « MERСEDES-BENZ ATEGO 1523», ключів від нього та правовстановлюючих документів на нього та передача їх на відповідальне зберігання Рівненській філії державного підприємства міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» є беззаперечним порушенням принципу мирного володіння майном і права власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а відтак заява ОСОБА_4 про забезпечення позову у даному вигляді судом першої інстанції задоволена безпідставно.

Разом з тим, право на повагу до власності закріплено в ст. 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому дана стаття робить розмежування між позбавленням права власності (коли особа позбавляється права володіти, користуватися та розпоряджатися майном) та контролем за використанням власності (при обмеженні права користуватися чи розпоряджатися).

Згідно прецедентів Європейського Суду з прав людини, арешт майна є заходом по контрою за використанням власності, передбаченої в параграфі 2 ст. 1 Протоколу 1.

Щодо поділу між подружжям іншого нерухомого майна, що є предметом спору, обраний позивачем вид забезпечення позову пов'язаний із змістом пред'явлених позовних вимог, є співмірним із заявленими вимогами, невжиття заходів може вплинути на невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позову, а тому судом зроблено обґрунтований висновок про необхідність накладення арешту на вказане вище спірне нерухоме майно.

Відповідно до ст. 178 ЦК України об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи.

Оскільки нерухоме майно, що є предметом спору у даній справі як об'єкт цивільних прав не вилучене та не обмежене в обороті, ризик його відчуження за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.

Колегія суддів враховує, що саме по собі накладення арешту на спірне майно без наміру власника його відчужити жодним чином не впливає на правовий статус майна і не впливає на права і законні інтереси такого власника.

Відповідно до вимог процесуального закону, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

На підставі вищевикладеного, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення зазначених норм процесуального права при її постановленні, знайшли часткове своє підтвердження при розгляді апеляції.

Відтак, ухвала суду першої інстанції постановлена із названими порушеннями, а тому, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, підлягає частковому скасуванню із ухваленням по справі в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову що стосується рухомого майна, відповідно до ст.ст. 149-154 ЦПК України, за необґрунтованістю заявлених вимог.

У п.37 постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції передбачену в ч.1 ст.293 ЦПК України, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом цієї скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст.88 ЦПК України.

За наведеного, апеляційний суд питання щодо розподілу судових витрат, понесених особами при подачі ними апеляційної скарги не вирішує.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, підписану їх представником адвокатом ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 1 жовтня 2018 року в частині забезпечення позову у вигляді накладення арешту на транспортні засоби та їх тимчасове вилучення у власників з передачею автомобілів, ключів до них та правовстановлюючих документів скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_4 про накладення арешту на вантажний автомобіль (фургон-рефрижератор) марки «MERСEDES-BENZ ATEGO 1523», який належить та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_7; на вантажний автомобіль марки ГАЗ», зареєстрований на праві власності за ОСОБА_6; легковий автомобіль марки «Mazda СХ-5», який належить та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_6; тимчасове вилучення у ОСОБА_6 легкового автомобіля марки «Mazda СХ-5», ключів від нього і правовстановлюючих документів на нього та передачу їх на відповідальне зберігання Рівненській філії Державного підприємства міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» та тимчасове вилучення у ОСОБА_7 вантажного автомобіля (фургон-рефрижератор) марки «MERСEDES-BENZ ATEGO 1523», ключів від нього та правовстановлюючих документів на нього та передача їх на відповідальне зберігання Рівненській філії державного підприємства міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» відмовити.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 листопада 2018року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.