Постанова

Іменем України

23 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 495/2473/17

провадження № 61-17602св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 03 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір позики, за умовами якого позивач надав, а ОСОБА_6 отримав позику в розмірі

4 500 000,00 доларів США, що на день укладення договору становило

35 968 500,00 грн, які ОСОБА_6 зобовʼязався повернути до 01 червня

2016 року. На підтвердження факту отримання позики ОСОБА_6 позивачу видано власноруч написану відповідну розписку.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за укладеним 03 грудня

2012 року договором позики між позивачем та ОСОБА_5 04 грудня

2012 року укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_5 взяв на себе зобов'язання перед позивачем відповідати за зобов'язання

ОСОБА_6, які виникли з умов укладеного договору позики.

Умови договору позики ОСОБА_6 виконано не було, позика в строк, обумовлений договором, позивачу не повернута.

ОСОБА_4 просив стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 03 грудня 2012 року в розмірі 4 500 000,00 доларів США, що еквівалентно 121 680 000,00 грн.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до

ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 03 грудня 2012 року у розмірі 4 500 000,00 доларів США, що на день подання позову еквівалентно 121 680 000,00 грн.

У задоволенні позовних вимог у частині стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за договором позики від 03 грудня 2012 року у розмірі

4 500 000,00 доларів США, що на день подання позову еквівалентно

121 680 000,00 грн - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції, особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_7 оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 червня 2017 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 квітня 2017 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості закрито.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_7 не є стороною у даній справі і є особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, є особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції) права на апеляційне оскарження рішення суду за позовом ОСОБА_4.

03 серпня 2017 року ОСОБА_7 через приймальню громадян Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року та передати справу на розгляд до апеляційного суду Одеської області.

Касаційна скарга мотивована тим, що визнання Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області ОСОБА_6 боржником ОСОБА_4 за фіктивним договором у розмірі 121 680 000,00 грн унеможливлює виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_6 на його користь суми боргу, унаслідок чого є підстави вважати порушення його права на отримання суми боргу.

Договір позики від 03 грудня 2012 року, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, насправді укладений не 03 грудня

2012 року, а значно пізніше - коли ОСОБА_7 звернувся з позовом до

ОСОБА_6, а також вказаний договір позики містить ознаки фіктивного правочину, оскільки спрямований не на настання правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а на ухилення ОСОБА_6 від виконання свого зобов'язання перед ОСОБА_7, що порушує права та інтереси ОСОБА_7

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року поновлено ОСОБА_7 строк на касаційне оскарження ухвали апеляційного суду Одеської області від

05 липня 2017 року.

Відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року.

Витребувано справу № 495/2473/17 з Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області.

Надіслано копії касаційної скарги особам, які беруть участь у справі, й надано їм строк для подачі заперечень на касаційну скаргу протягом місяця з дня отримання копії ухвали.

31 жовтня 2017 року справа № 495/2473/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_7 разом із матеріалами цивільної справи № 495/2473/17 передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом частини першої статті 292 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

При поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції) права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції) постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Встановлено, що ОСОБА_7 не надано належних доказів того, що оскаржуване рішення суду якимось чином порушує права заявника як особи, яка не брала участі у розгляді даної справи, а посилання на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 січня 2017 року не є доказом того, що ОСОБА_7 може оскаржити договір позики, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, оскільки суд не вирішував питання про права та обовʼязки ОСОБА_7

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня

2006 року).

Частиною третьою статті 406 ЦПК України визначено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, і підстав для скасування судового рішення немає.

Керуючись статтями 400, 401, 406, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська