РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 травня 2018 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Шалагінової А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (письмове провадження) цивільну справу за позовом комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_1 про стягнення боргу по оплаті за воду і послуги каналізації,

ВСТАНОВИВ:

КП «Водоканал» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу по оплаті за воду і послуги каналізації в сумі 7 313,37 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 (попередня назва Леніна) в місті Запоріжжі та користується послугами позивача. Проте, оплату за послуги здійснює не в повному обсязі, у звязку із чим має заборгованість за період з 01.10.2014 по 31.01.2017 на суму 7 313,37 грн.

Позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з ОСОБА_1, однак у видачі судового наказу було судом відмовлено.

Посилаючись на вимоги ст.ст. 67, 68 Житлового кодексу (далі ЖК) України, ст.ст. 11, 526 Цивільного кодексу (далі ЦК) України позивач просив стягнути з відповідача суму боргу у зазначеному вище розмірі, а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 600 грн. (а.с. 1).

Ухвалою суду від 09.01.2018 прийнято до розгляду позовну заяву КП «Водоканал» та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у судове засідання, встановлено строки для подання заяв по суті справи (а.с. 13).

Від відповідача 05.02.2018 надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідач зазначив, що у додатках до позову відсутній договір про надання послуг, обовязок з надіслання на підпис споживачу якого лежить на виконавцеві послуг відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Відсутність договору про надання послуг не надає можливості визначити, на підставі яких тарифів і в який порядок були здійснені нарахування. У відповідача встановлені лічильники на холодну та гарячу воду. Проте, у розрахунку відповідача не відображені покази лічильників на початок та кінець місяця із зазначенням кількості використаної води. Відсутній розрахунок заборгованості на суму 4 612,36 грн. Доданий до позовної заяви розрахунок не засвідчений належним чином печаткою. У статуті відсутні положення, що надавали би право юрисконсульту КП «Водоканал» представляти інтереси підприємства в суді. Просив у задоволенні позову відмовити.

Крім того, 05.02.2018 відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, оскільки у розрахунку позивач вказує заборгованість станом на 01.10.2014 у розмірі 4 612,36 грн., а розрахунок складено безпосередньо за період з 01.10.2014 по 31.01.2017.

15.03.2018 до суду надійшла відповідь позивача на відзив, згідно із яким відповідач не надіслав копію відзиву своєчасно та у встановлені судом строки на адресу позивача, що є підставою для залишення відзиву без розгляду. Тільки 28.01.2018 представник позивача ознайомився зі змістом відзиву, і враховуючи несвоєчасне направлення відзиву представник позивача просить суд поновити строки для подачі відповіді на відзив.

По суті обставин, викладених у відзиві, позивач зазначив, що рішення Запорізької міської ради № 546 від 28.10.1999 «Про порядок оплати послуг за водоспоживання та водовідведення» є актом органу місцевого самоврядування, на підставі якого і виникли правовідносини між КП «Водоканал» та споживачами послуг з водопостачання та водовідведення. Споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, і відсутність договору сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Крім того, до матеріалів справи долучена довіреність № 15 від 04.01.2018 юрисконсульта ОСОБА_2, видана генеральним директором КП «Водоканал», що діє на підставі Статуту, і довіреність дійсна до 31.12.2018. Нарахування за користування послугами водопостачання та водовідведення проводяться виходячи з розміру затверджених тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими у встановленому порядку, відповідно до кількості осіб, що проживають за вказаною адресою. Споживач має право встановити індивідуальний засіб обліку. Відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» встановлювалось обовязок споживачів подавати засоби вимірювальної техніки на повірку. Проте, незважаючи на повідомлення відповідачу про необхідність здійснення державної повірки лічильника, відповідач вказані дії не вчинив. Також відповідачу направлявся припис про необхідність в строк до 03.03.2010 встановити держповірений водолічильник, який також не було виконано. У звязку із викладеним прилад обліку води споживача було знято з абонентського обліку і нарахування з 01.02.2010 здійснювалися відповідно до питомої норми водоспоживання. Крім того, відповідач не звертався із заявами про припинення йому послуг водопостачання та водовідведення.

20.03.2018 до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь позивача на відзив, згідно з якими вказує, що позивач отримав відзив 28.02.2018, проте, мав направити відповідь на відзив протягом 5-ти днів відповідно до ухвали суду від 09.01.2018 та ч.ч. 35 ст. 178 ЦПК України. Разом із тим, позивач направив відповідь лише 12.03.2018, що є порушенням встановлених строків без поважних причин. У звязку із вказаним просив відмовити позивачу у долученні до матеріалів справи відповіді на відзив. Крім того, позивачем було складено новий розрахунок заборгованості як доказ суми стягнення, чим порушено вимоги ч. 2 ст. 83 ЦПК України. Отже, відповідно до вимог ч. 8 ст. 83 ЦПК України цей розрахунок не може братися судом до уваги. Позивач не повідомив суду підстав неможливості подати достовірний та обґрунтований розрахунок разом з позовною заявою. Надаючи новий розрахунок, позивач підтримав, що первісно не обґрунтовував позов належним доказом. Крім того, повторний розрахунок викликає сумніви в легітимності документа, оскільки підписаний «спеціалістом ОСОБА_3А.», посадове становище не визначено. Також відповідач зазначив про обовязок повірки лічильника саме виконавцем послуг. У розрахунку позивача відсутні зазначення на нормативи, що діють на період нарахування, а також первісний розрахунок і новий розрахунок мають розбіжності: за період з 06.2011 по 02.2012 позивач нарахував 0,00 грн., а 03.2012 за один місяць 912,26 грн.; також маються розбіжності у розмірі нарахувань за 12.2014, 05.2015, 05.2016, 08.2016. Таким чином розрахунки суперечать один одному.

Ухвалою суду від 27.03.2018 поновлено позивачеві строк на подання відповіді на відзив відповідача, а також витребувано детальний розрахунок суми позову із зазначенням тарифів, за якими проводилося нарахування ОСОБА_1 за послуги з водопостачання та водовідведення протягом спірного періоду, та підстави нарахування (відповідне рішення міської ради, яким встановлено чи змінено тариф); документ, що підтверджує проведення ОСОБА_1 оплати за надані послуги у березні 2010 р. на суму 200 грн.; письмові пояснення з приводу проведення нарахувань за період з червня 2011 р. по лютий 2012 р. у розмірі по 0,00 грн., а у березні 2012 р. 912,26 грн., причин розбіжностей у розмірі нарахувань за жовтеньгрудень 2014 р., травеньвересень 2015 р., травень 2016 р., липеньвересень 2016 р., що зазначені у первинному розрахунку суми позову та у розрахунку, що був доданий до відповіді на відзив.

Витребувані докази подані позивачем у встановлений судом строк.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідач ОСОБА_1 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 та є споживачем послуг водопостачання та водовідведення, що надаються позивачем КП «Водоканал».

Відповідно до ст. 162 ЖК України плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами та вноситься у встановлені строки.

За рішенням Запорізької міської ради № 546 від 28.10.1999, збирання абонентської плати з населення за водокористування та водовідведення проводиться окремо від інших комунально-побутових послуг, а функції зі збору платежів з населення передано КП «Водоканал».

У відповідності до п. 18 діючих Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

З позовної заяви випливає, що протягом спірного періоду 01.10.2014 по 31.01.2017 відповідач не вносив оплату за послуги водопостачання та водовідведення, внаслідок чого має заборгованість за надані послуги.

Разом із тим, як свідчить вказаний детальний розрахунок суми заборгованості, розмір заборгованості складає 7 315,29 гривень, а не 7 313,37 грн., як зазначено у позовній заяві. При цьому, періодом, за який утворилась заборгованість є листопад 2009 р. січень 2017 р.

Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 13, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З урахуванням вищезазначених положень ЦПК України, суд розглядає дану справу в межах заявлених позовних вимог КП «Водоканал», а саме в межах стягнення заборгованості за період жовтень 2014 р. січень 2017 р.

Разом із тим, визначаючи загальну заборгованість за цей період, позивач вказав про те, що станом на 1 жовтня 2014 р. за відповідачем вже рахувалась заборгованість у розмірі 4 612,36 грн. Однак, з урахуванням змісту позовних вимог, а також поданого позивачем детального розрахунку заборгованості, суд доходить висновку, що ця заборгованість виходить за межі періоду, яким охоплюються позовні вимоги.

Крім того, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

У даному випадку позивач був обізнаний, що відповідач протягом тривалого часу, а саме з квітня 2010 р. не здійснював оплату за надані послуги, оскільки на рахунок позивача не надходили відповідні грошові кошти не пізніше 20-го числа наступного за розрахунковим місяця. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого на виконання ухвали суду від 27 березня 2018 р. остання сплата за послуги відбулась у березні 2010 р. на суму 200 грн.

Проте, до суду із даним позовом позивач звернувся 19 грудня 2017 р., тобто зі спливом позовної давності за позовними вимогами, які заявляються за період до 19 грудня 2014 р.

За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У дному випадку відповідач заявив про застосування позовної давності, що підтверджується його заявою від 05.02.2018.

Позивачем не зазначено поважних причин пропуску строку позовної давності, а також не заявлено клопотання про поновлення цього строку.

Таким чином, у даному випадку в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за період з листопада 2009 р. по грудень 2014 р. (враховуючи, що відповідно до вимог законодавства оплата здійснюється до 20 грудня 2014 р. за листопад 2014 р.) слід відмовити у звязку із пропуском позивачем позовної давності.

З урахуванням наданого позивачем розрахунку заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення за період листопад 2009 р. по січень 2017 р., що поданий на виконання ухвали суду від 27 березня 2018 р., задоволенню підлягають позовні вимоги за період з січня 2015 р. по січень 2017 р. включно на суму 2 477,18 грн.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові в частині позовних вимог, заявлених до грудня 2014 р., тому для розгляду даної справи не має значення обставина проведення оплати позивачем коштів на суму 200 грн. у березні 2010 р.

Суд вважає непереконливими заперечення відповідача проти позову в тій частині, що розрахунок не відповідає вимогам закону, оскільки підписаний неуповноваженою особою, оскільки даний розрахунок засвідчений печаткою КП «Водоканал», містить підпис виконавця ОСОБА_3 Сумнівів у достовірності розрахунку немає, оскільки він відповідає фактичним обставинам справи, а також здійснений за затвердженими тарифами. Вказані тарифи також надані відповідачем на виконання ухвали суду від 27 березня 2018 р. із зазначенням підстави їх встановлення. Крім того, відповідачем з урахуванням принципу змагальності не спростовано належними та допустимими доказами наданий позивачем розрахунок. Доводи, викладені у письмовому поясненні відповідача від 4 травня 2018 р., правильність розрахунку не спростовують.

Також суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що між сторонами не було укладено договору про надання послуг, у звязку із чим відсутні підстави для стягнення заборгованості, оскільки відсутність письмово оформленого договору між сторонами не свідчить про неотримання відповідачем відповідних послуг. Як свідчать матеріали справи, відповідач отримував послуги з водопостачання та водовідведення, що підтверджує наявність у відповідача обовязку сплачувати позивачеві за отримані послуги.

Крім того, суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що в нього був встановлений лічильник, однак позивач показання лічильника не враховував, оскільки згідно з наданими позивачем доказами, прилад обліку ОСОБА_1 був знятий з абонентського обліку, оскільки не був повірений в строк до 03.03.2010. При цьому, позивачем було направлено відповідачеві відповідне розяснення з даного питання, однак відповідач на нього не відреагував та заходів щодо повірки лічильника не вжив.

Суд зауважує, що відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа стає споживачем житлово-комунальних послуг за умови, якщо фактично користується (чи є намір користуватися) цими послугами. Обов'язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникають у споживачів з моменту користування цими послугами. Відповідач мав змогу також відмовитися від отримання певних послуг по даній квартирі (відключення водопостачання холодної та гарячої води, водовідведення, теплопостачання, постачання газу, тощо), відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»», так як не в змозі за них сплачувати належним чином, але не скористався цією можливістю.

Всупереч вимогам закону відповідач не здійснював оплату за послуги водопостачання та водовідведення, а тому в позивача наявні правові підстави для стягнення заборгованості, що утворилась внаслідок несплати за надані послуги, а саме в межах строку позовної давності на суму 2 477,18 грн. за період січень 2015 р. січень 2017 р.

Крім того, судом враховується, що позивач звертався до суду із заявою про стягнення заборгованості з відповідача в порядку наказного провадження, проте ухвалою суду від 30 травня 2017 р. судовий наказ було скасовано.

Таким чином, позовні вимоги КП «Водоканал» підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, що становить 541,92 грн.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 19, 7680, 89, 141, 142, 259, 265, 273, 274279 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_1 про стягнення боргу по оплаті за воду і послуги каналізації задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Водоканал» заборгованість за послуги водопостачання та каналізації за період січень 2015 р. січень 2017 р. в сумі 2 477 (дві тисячі чотириста сімдесят сім) гривень 18 копійок, витрати зі сплати судового збору у розмірі 541 (пятсот сорок одна) гривня 92 копійки, а всього стягнути 3 019 (три тисячі девятнадцять) гривень 10 копійок.

Рішення складене у повному обсязі 8 травня 2018 р.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.В. Шалагінова