Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 274/5179/14-ц

провадження № 61-4832св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: Буток Тарас Миколайович, Гринь Костянтин Андрійович,

відповідач - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів: Косигіної Л. М., Худякова А. М., Григорусь Н. Й. від 31 травня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, уточнивши його, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 17 березня 2005 року позивач та ОСОБА_4 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого, позивач надав відповідачу кредит у розмірі 35 тис. 500 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 17 березня 2008 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором цього ж дня ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 уклали договори поруки.

ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором не виконував належним чином, у зв`язку з чим, станом на 09 липня 2014 року утворилась заборгованість у сумі 39 тис. 846 доларів США 19 центів, що за курсом НБУ становило 464 тис. 208 грн 11 коп. та складалася з:процентів за користування кредитом - 9тис. 280 доларів США 57 центів; пені - 30 тис. 565 доларів США 62 центи.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області у складі судді Зайцева А. В. від 10 березня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 березня 2005 року в розмірі 13 тис. 435 доларів США 57 центів, що було еквівалентно 156 тис. 524 грн 39 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що строк позовної давності за вимогами про стягнення пені за кредитним договором - один рік, а тому сума пені в межах одного року та заборгованість за процентами за користування кредитом підлягає солідарному стягненню з відповідачів.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 31 травня 2016 року апеляційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 березня 2005 року, яка виникла станом на 09 липня 2014 року в сумі 12 тис. 280 доларів США 57 центів, що за курсом НБУ становило 143 тис. 68 грн. 64 коп. У задоволенні решти позову відмовлено.Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд апеляційної інстанції виходив із того, що банк має право на отримання процентів та пені за період, що не охоплюється рішенням апеляційного суду Житомирської області від 13 вересня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2012 року, оскільки зобов'язання за вказаним кредитним договором не припинено. До того ж суд апеляційної інстанції вважав за можливе зменшити розмір пені з 15 тис. 615 доларів США 51 цент до 3 тис. доларів США. При цьому заборгованість за процентами та пенею підлягає стягненню лише з ОСОБА_4, оскільки порука, відповідно до договорів поруки, укладених з ОСОБА_5 і ОСОБА_6, є припиненою.

У червні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції й ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-1206цс15, на яку посилається у своєму рішенні апеляційний суд, прийнята в справі з іншими фактичними обставинами. При цьому правові підстави для стягнення неустойки (пені) за кредитним договором відсутні, адже пеня вже була стягнута з боржника за рішенням суду. Крім того, позивач звернувся до суду з позовом після спливу позовної давності.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

1 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суди встановили, що 17 березня 2005 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та приватний підприємць ОСОБА_4 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 35 тис. 500 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 16,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 17березня 2008 року.

Згідно з пунктом 5.1. цього договору за прострочення повернення кредитних коштів та сплати відсотків позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 0,2 % від простроченної суми за кожен день прострочення. Пеня нараховується у разі порушення позичальником строків передбачених договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними ресурсами.

Відповідно до пункту 5.4. указанного договору нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов'язань здійснюється протягом 3 років з дня, коли відповідне зобов'язання повинне було бути виконане позичальником.

Строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за цим договором - 5 років (пункт 5.7. зазначеного договору).

На забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором цього ж дня банк і ОСОБА_6, ОСОБА_5 уклали договори поруки, за якими вони надали поруку перед позивачем за виконання ОСОБА_4 своїх обов'язків за зазначеним кредитним договором.

Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 травня 2012 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість станом на 20 червня 2011 року в сумі 47 тис. 580 доларів США 50 центів, що було еквівалентно 379 тис. 373 грн 60 коп.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 13 вересня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2012 року, змінено рішення районного суду - на підставі частини третьої статті 551 ЦК України зменшено розмір заборгованості з 47 тис. 580 доларів США 50 центів до 32 тис. 630 доларів США 41 цент, що було еквівалентно 260 тис. 221 грн 23 коп.

У зв'язку з неналежним виконанням боржником зобов'язань за кредитним договором станом на 09 липня 2014 року заборгованість за кредитним договором становила: 9тис. 280 доларів США 57 центів - проценти за користування кредитом (з червня 2011 року до 09липня 2014 року); 15 тис. 615 доларів США 51 цент - пеня (з червня 2011 року до 09 липня 2014 року), яка підлягає зменшенню до 3 тис. доларів США.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 цього Кодексу строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Такі ж висновки застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року в справі № 6-1252цс16.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції, установивши характер спірних правовідносин та дослідивши наявні в справі докази, дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки позичальник не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором, то з нього підлягають стягненню проценти за користування кредитом та пеня за період, що не охоплюється ухваленими судовими рішеннями про стягнення заборгованості. Рішення суду апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні позову банку до поручителів ОСОБА_5, ОСОБА_6 не оскаржувалося.

Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_4 висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Отже, рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк