КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1030/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Федан Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року (суддя Величко Т.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання транзакцій недійсними та повернення коштів,

встановила:

у липні 2017р. позивач звернулася до суду з позовом, та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просила визнати транзакції щодо переказу коштів 26 травня 2017р. в межах кредитного ліміту, встановленого без її згоди, з карткового рахунку за платіжною карткою «Універсальна Gold» № НОМЕР_1 у розмірах 2 799грн 80коп., 2 919грн 80коп., 11 647грн 17коп., загальною сумою 17 366грн 77коп. недійсними та зобов'язання відповідача повернути кошти на кредитний картковий рахунок; скасувати нараховані відсотки за користування наданими кредитними коштами, отриманими в межах встановленого кредитного ліміту по картковому рахунку № НОМЕР_1 та штрафні санкції (штраф, пеня) і комісійні нарахування, здійснені внаслідок безпідставного нарахування кредитної заборгованості, а також нараховані щомісячні платежі за сервісом «Оплата частинами».

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг 13 лютого 2017р. отримала платіжну картку «Універсальна Gold» № НОМЕР_1 з кредитним лімітом 1 400грн.

Позивач посилалася на те, що 27 травня 2017р. приблизно о 19год. 30хв., перебуваючи у м. Києві, побачила у мобільному додатку повідомлення про необхідність підтвердження платежу на суму 10 161грн, яке доставлено на пошту 27 травня 2017р. о 17год. 23хв., проте купівлю товарів або проведення будь-яких інших платежів вона не вчиняла.

Позивач стверджувала, що відразу звернулася на гарячу лінію ПАТ КБ «Приватбанк» із повідомленням про не проведення платежу та дізналася, що за рахунок кредитних коштів з картки за допомогою послуги «Оплата частинами» було здійснено онлайн-оплату товарів у м. Дніпрі: 26 травня 2017р. о 13год. 37хв. придбаний планшет SamsungGalaxyTabS2 8.0 32 GBLTEWhite(SM-T719 NZWE) код операції 6280690) на суму 13 999грн, та 26 травня 2017р. о 16год. 54хв. - ноутбук HP 15-ay 108ur (Z3F15EA) код операції 6311740) на суму 14 599грн. 28 травня 2017р. вона звернулася із заявою до Святошинського управління поліції

ГУНП у м. Києві, за якою 29 травня 2017р. відкрито кримінальне провадження.

Також позивач зазначала, що у процесі розгляду її заяви банком було встановлено, що 26 травня 2017р. особа, яка представилась працівником банку, запропонувала їй зменшення процентів за користування кредитними картками банку, з чим вона погодилася та провела ряд маніпуляцій, шляхом використання банкомату, не розголошуючи пін-код карти та не порушуючи Правила. У подальшому, операції за її картковим рахунком віднесено до категорії сумнівних та визнано, що вони вчинялися третіми особами, проте операції було зупинено, а картку заблоковано лише після її звернення.

Позивач стверджувала, що внаслідок шахрайських дій банку по збільшенню кредитного ліміту без погодження з нею, а також неналежного дотримання вимог Правил та законодавства щодо охорони банківської таємниці, у неї виникла заборгованість у сумі 30 787грн 65коп, хоча кредитні кошти вона не отримувала та не витрачала.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року позов задоволено частково, визнано транзакції Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» щодо переказу коштів від 26 травня 2017р. в межах збільшеного кредитного ліміту, встановленого без згоди ОСОБА_2, з карткового рахунку за платіжною карткою «Універсальна Gold» № НОМЕР_1 у розмірах 15 000грн недійсними, вирішено питання судових витрат, в іншій частині позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, стягнути з позивача судові витрати за подачу апеляційної скарги.

Відповідач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим доказам, оскільки зі скарги позивача від 30 червня 2017р. вбачається, що вона змінила пін-код картки на пін-код, який їй сказала невідома особа, що свідчить про розголошення пін-коду позивачем та відсутність підстав для задоволення позову.

Крім того, відповідач вважає, що судом порушено ч. 1 ст. 13 ЦПК України, оскільки задоволено вимоги, які позивач не заявляла.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи доводи відповідача необґрунтованими та безпідставними.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачем не оскаржується, тому відповідно до ч. 1ст. 367 ЦПК України воно не є предметом апеляційної перевірки.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 13 лютого 2017 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір шляхом підписання останньою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, де вказано, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими у рекламному буклеті, складають між сторонами договір про надання банківських послуг.

Сторони визнали, що позивачу була видана платіжна картка «Універсальна Gold» № НОМЕР_1, на яку був встановлений кредитний ліміт у розмірі 1400грн. 24 травня 2017 року кредитний ліміт банком у односторонньому порядку був збільшений до 15 000грн.

26 травня 2017 року з карткового рахунку позивача були списані грошові кошти у сумах: 2 779,80грн, 2 919,80грн та 11 647,17грн, як оплата за покупку товару.

Здійснення вказаних платіжних операцій заперечувалося позивачем, про що 27 травня 2017 року вона повідомила банк.

Листом від 19 липня 2017 року відповідач відмовився повернути спірні грошові кошти на рахунок позивача, посилаючись на те, що операції були здійснені з правильним введенням ПІН-коду картки.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем без повідомлення позивача був збільшений кредитний ліміт, проведено сумнівну операцію «Оплата частинами» за придбання товарів на загальну суму 28 598грн., не проведено службового розслідування події, не зупинено проведення сумнівної операції без підтвердження користувача картки, не з'ясовано всіх обставин проведення операції, що призвело до несанкціонованого позивачем втручання до її карткового рахунку, купівлі товарів та нарахування заборгованості.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду не можна з таких підстав.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до пунктів 5, 6 та 7 розділу II Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, яке затверджено постановою правління Національного банку України № 75 від 5 листопада 2014 року (далі Положення), банк перед укладенням договору зобов'язаний ознайомити користувача з його умовами, тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом. Банк зобов'язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці в банку та на офіційному сайті в мережі Інтернет, а також надати на його вимогу в паперовій або електронній формі.

Договір укладається в письмовій формі. Умови договору мають бути викладені державною мовою. Укладення договору іншою мовою здійснюється за домовленістю банку та користувача відповідно до законодавства України. Один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати користувачу під підпис.

Банк зобов'язаний під час видачі електронного платіжного засобу надати користувачу примірник договору, правил користування електронним платіжним засобом та тарифів банку на обслуговування електронного платіжного засобу.

Аналогічні положення містить і Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Частиною 1 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Подавши 13 лютого 2017 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, позивач підтвердила своїм підписом, що ознайомилася з договором надання банківських послуг до його укладення і згодна з його умовами, примірник договору про надання банківських послуг згодна отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту банку. Також позивач своїм підписом підверди-ла, що умови кредитування, відомості про сукупну вартість кредиту їй роз'яснені і зрозумілі, рекламний буклет з тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування нею отриманий.

Вказані дії не суперечать положенням вищезазначених норм матеріального права.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не надала роздрукований нею примірник договору, умови якого діяли на момент укладення договору, а також не надала отриманий рекламний буклет з тарифами, правилами користування та основними умовами обслуговування і кредитування.

З наданих відповідачем суду першої інстанції витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 6 березня 2010р. (далі Умови та Правила) вбачається, що кредитний ліміт - це розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, обумовлений у договорі, на умовах платності та повернення (пункт 1.1.1.45).

Згідно пунктів 1.1.3.2.3. Умов та Правил банк має право на односторонню зміну розміру наданого на платіжну карту кредиту (кредитного ліміту) за власним рішенням та без попереднього повідомлення клієнта.

Пунктами 2.1.1.2.3. та 2.1.1.2.3. Умов та Правил також встановлено, що клієнт дає згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку у любий момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою клієнта стосовно прийняття любого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Аналіз вказаних норм матеріального права свідчить про те, що банк має право в односторонньому порядку змінювати розмір кредитного ліміту, не погоджуючи свої дії з клієнтом.

Приєднавшись до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, позивач погодилася на вказані умови.

Доводи позивача та її представника про те, що банк може змінювати розмір кредитного ліміту тільки за згодою клієнта, не ґрунтуються ні на нормах матеріального права, ні на умовах укладеного сторонами договору, які зазначені вище.

Посилання у відзиві на апеляційну скаргу на п. 14 розділу 4 Положення у підтвердження даної позиції, є безпідставними так як розділ IV п. 14 не містить.

Згідно п. 14 розділу VI Положення емітент має право використовувати ліміти та/або обмеження на суми та кількість платіжних операцій з використанням електронних платіжних засобів. Емітент перед укладенням договору зобов'язаний ознайомити клієнта з лімітами та/або обмеженнями, які застосовуватимуться. Користувач має право змінити встановлений емітентом ліміт та/або обмеження, про що повідомляє емітента в порядку, установленому договором.

За змістом вказаного пункту клієнту банку надається право в порядку, установленому договором, звертатися з банку з приводу зміни встановленого банком ліміту або обмежень.

Проте вказаним пунктом не передбачено, що банк може змінювати розмір кредитного ліміту тільки за погодженням з клієнтом банку.

Доводи позивача та її представника, що банком не надано доказів, що саме надані ним Умови та Правила надання банківських послуг були чинними на момент укладення договору

з позивачем, а крім того, вони не є підписаними позивачем, колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з даним позовом та стверджуючи, що умовами укладеного з банком договору не було передбачено право банку без її згоди та повідомлення збільшувати розмір кредитного ліміту, саме позивач зобов'язана була надати докази своїм твердженням та надати суду умови договору, які вона отримала під час підписання договору, про що зазначено у підписаній нею заяві.

Посилання представника позивача на правові позиці Верховного Суду України у справах 6-2320цс16 та 6-16цс15, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони стосувалися строку позовної давності за позовами банку до боржників про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У даній справі інші фактичні обставини справи та предмет доказування.

Крім того, з наданих суду сторонами доказів беззаперечно не встановлено, що саме збільшення відповідачем розміру кредитного ліміту призвело до здійснення сумнівних операцій по списанню грошових коштів 26 травня 2017 року із карткового рахунку позивача.

Між сторонами не був укладений договір банківського рахунку.

Однак, з врахуванням положень ч. 1 ст. 8 ЦК України (аналогія закону), колегія суддів вважає за можливе при вирішенні даного спору застосувати норми матеріального права, які регулюють правовідносини між сторонами договору банківського рахунку.

Згідно ч.1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частиною 1 статті 1069 ЦК України визначено, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

За змістом пунктів 2.1.1.2.24.1 та 2.1.1.2.24.2. Умов та Правил визначено, що клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з карткового рахунку на оплату за товари, послуги в торгово-сервісних установах згідно п.п. 2.1.1.2.24, 2.1.1.2.24.2.

Ввід ПІНу для оплати товарів, послуг у торгово-сервісних підприємствах є підтвердженням доручення клієнта на списання грошових коштів з карткового рахунку на оплату товарів, послуг у торгово-сервісних підприємствах.

Згідно пункту 1.1.1.61 Умов та Правил ПІН (персональний ідентифікаційний номер) - це код, відомий тільки користувачу платіжної картки та необхідний для його ідентифікації при проведенні операцій з використанням платіжної карти.

Пунктами 1, 2 та 3 розділу III Положення визначено, що користувачі мають право використовувати електронні платіжні засоби для здійснення платіжних операцій відповідно до режимів рахунків, установлених нормативно-правовими актами Національного банку та умов договору з емітентом.

Залежно від умов, за якими здійснюються платіжні операції з використанням електронних платіжних засобів, можуть застосовуватися дебетова, дебетово-кредитна та кредитна платіжні схеми. Кредитна платіжна схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням електронного платіжного засобу за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит або в межах кредитної лінії.

Емітент визначає у внутрішньобанківських правилах та в договорах порядок кредитування користувачів у межах обраної кредитної платіжної схеми відповідно до вимог

законодавства України.

Під час судового розгляду було встановлено, що 26 травня 2017 року шляхом введення ПІНу, який був змінений позивачем в цей же день, була здійснена оплата за покупку товарів на суму 2 799,80грн, 2 919,80грн та 11 647,17грн грошовими коштами, наданими банком у кредит.

Банк виконав взяті на себе зобов'язання та надав позивачу грошові кошти (кредит) на оплату покупок.

Визнаючи вказані грошові перекази недійсними, суд першої інстанції не зазначив норму матеріального права, яка передбачає недійсність списання банком грошових коштів з рахунку клієнта, та не врахував, що вказана дія не є договором, а відтак не може бути визнана недійсною.

Згідно ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пунктів 6, 7, 8 та 9 розділу VI Положення користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов'язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Отже, нормами матеріального права визначений порядок відновлення прав користувача платіжної картки у разі встановлення платіжної операції, яка ним не виконувалася.

27 травня 2017 року позивач повідомила банк, що не здійснювала 26 травня 2017 року зазначених вище платіжних операцій.

З приєднаної до позовної заяви копії скарги, яку 30 червня 2017 року ОСОБА_2 направила на адресу голови правління ПАТ КБ «Приватбанк», вбачається, що 26 травня 2017 року за порадою особи, яку вона сприймала, як працівника банку, вона змінила ПІН код картки на той, який їй вказала третя особа, чим фактично вчинила дії, які призвели до незаконного використання ПІНу іншою особою.

Суд першої інстанції оцінку вказаним обставинам справи не надав та не навів мотивів

відмови у задоволенні позовних вимог про повернення коштів у розмірі 17 366,77грн на кредитний картковий рахунок позивача.

Разом з цим, позивач рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржує, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України колегія суддів не має правових підстав для перегляду рішення в цій частині.

Однак, вказане не позбавляє можливості позивача заперечувати правомірність дій банку у разі пред'явлення до неї позову про стягнення вказаних коштів, як кредитної заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, що мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи та наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання транзакцій недійсними.

Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач, як споживач банківських послуг, звільнена від сплати судового збору, тому вимоги апеляційної скарги про стягнення з неї понесених банком судових витрат по сплаті судового збору за апеляційну скаргу задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання транзакцій недійсними та повернення коштів відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк