Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа №367/2695/16-ц

провадження № 61-17687св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - виробничо-комерційна фірма «Рута»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах ОСОБА_4 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 листопада 2016 року в складі судді Пархоменко О. В. та на ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 березня 2017 року в складі колегії суддів: Мережко М. В., Данілова О. М., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до виробничо-комерційної фірми «Рута» (далі - ВКФ «Рута») про зміну формулювання причин звільнення, дати звільнення і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог указувала, що 23 вересня 2014 року вона була прийнята на роботу у ВКФ «Рута». 06 жовтня 2014 року вона була переведена на посаду буфетника.

Зазначала, що згоди на таке переведення вона не надавала, у зв'язку з чим 18 лютого 2015 року поштою направила на адресу відповідача заяву про звільнення на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці. Такі самі заяви позивач подала 23 лютого та 04 березня 2015 року, які відповідач отримав 25 лютого та 06 березня 2015 року відповідно. Позивач зазначала, що продовжувала працювати у відповідача, однак так і не була звільнена. З 11 березня 2015 року позивач не працює у зв'язку з недотриманням відповідачем трудового законодавства. Наказом ВКФ «Рута» від 25 лютого 2016 року її звільнено на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Посилаючись на незаконність звільнення, позивач, уточнивши та доповнивши позовні вимоги, просила змінити формулювання причин звільнення її з роботи зі звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України на звільнення на підставі статті 39 КЗпП України, вказавши дату звільнення не 25 лютого 2015 року, а день вирішення справи в суді; стягнути з відповідача 2 726 грн залишку невиплаченого повного розрахунку при звільненні, 33 178, 75 грн заробітної плати за час вимушеного прогулу з 01 березня 2015 року до 24 листопада 2016 року, 4 650 грн вихідної допомоги та судові витрати.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 листопада 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ВКФ «Рута» залишок невиплаченого розрахунку при звільненні в сумі 2 720 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів того, що вона заперечувала проти переведення її на посаду буфетника, оскільки вона приступила до виконання обов'язків на зазначеній посаді. Порушень вимог чинного законодавства під час переведення позивача на цю посаду судом не встановлено. Факт відсутності позивача на роботі з 11 березня 2015 року вона не заперечувала, тому відсутні підстави для зміни формулювання причин звільнення. У зв'язку з наведеним вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд уважав безпідставними. Стягуючи на користь позивача невиплачений розрахунок при звільненні, суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні позивачу не були виплачені усі належні їй при звільненні суми.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального і процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

У березні 2017 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу та доповнення до касаційної скарги, в яких просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині зміни формулювання причин звільнення та дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов. Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що неправильне формулювання причин звільнення є перешкодою для працевлаштування позивача, не врахували пояснень свідків, у зв'язку з чим ухвалили незаконне рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Заперечень або відзиву на касаційну скаргу не находили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, щокасаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

13 квітня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Предметом касаційного оскарження є рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 про зміну формулювання причин звільнення, дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги. В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржується та не переглядається.

Суди встановили, що згідно з наказом виробничо-комерційної фірми «Рута» від 23 вересня 2014 року № 6- ОСОБА_4 прийнята на роботу на посаду касира з окладом (тарифною ставкою) 1 550 грн.

Наказом від 06 жовтня 2014 року № 4-к ОСОБА_4 переведено з посади касира на посаду буфетника (працівника лінії роздачі) із 06 жовтня 2014 року з окладом 1 550 грн .

Згідно з актом, складеним працівниками ВКФ «Рута» 11 березня 2015 року, ОСОБА_4 покинула робоче місце об 11 годині 10 хвилин та станом на 18 годину на робочому місці відсутня.

Наказом від 25 лютого 2016 року № 5-0120К ОСОБА_4 звільнено з посади буфетника на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за тривалий прогул без поважних причин з 25 лютого 2016 року.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 27 червня 2017 року в іншій справі задоволено позов ОСОБА_4 про зміну формулювання причин її звільнення на підставі наказу № 5-0120К від 25 лютого 2016 року та зобов'язано ВКФ «Рута» протягом трьох календарних днів з дати набрання рішенням законної сили внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_4 про її звільнення з посади касира згідно з пунктом 6 статті 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв'язку зі змінами істотних умов праці. Рішенням апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року зазначене рішення суду першої інстанції в цій частині залишено без змін.

Зазначеним рішенням установлено, що переведення ОСОБА_4 з посади касира на посаду буфетника відбулось без її згоди, тому наявні підстави для звільнення її з роботи у зв'язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв'язку зі змінами істотних умов праці на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України.

Отже ОСОБА_4 вважається такою, що звільнена з роботи у ВКФ «Рута» з посади касира з 25 лютого 2016 року за пунктом 6 статті 36 КЗпП України.

Оскільки встановлено, що ОСОБА_4 незаконно була переведена на посаду буфетника, підстави вважати, що вона здійснила прогул, не виходячи на роботу за цією посадою, немає. Проте формулювання причин звільнення «за прогул» вже змінене на «звільнена з роботи у зв'язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв'язку зі змінами істотних умов праці на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України», у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позову про зміну формулювання причин звільнення з «за прогул на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України».

В обґрунтування позовних вимог у даній справі, позивач просила змінити формулювання причин звільнення її з роботи з ВКФ «Рута» із «звільнена за прогул без поважних причин, пункт 4 статті 40 КЗпП України» на «звільнена за власним бажанням, стаття 39 КЗпП України» і дату звільнення з «25 лютого 2015 року» на день вирішення справи в суді.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову в частині зміни формулювання причин звільнення та інших позовних вимог позивача, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що вимога позивача змінити формулювання причин звільнення її з роботи з ВКФ «Рута» на «звільнена за власним бажанням, стаття 39 КЗпП України» у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного та трудового договору не відповідає встановленим судом обставинам справи щодо підстав її звільнення, оскільки стаття 39 КЗпП України регулює питання розірвання строкового трудового договору, а ОСОБА_4 працювала за безстроковим трудовим договором. У зв'язку з чим суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували, що неправильне формулювання причин звільнення є перешкодою для працевлаштування позивача, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються встановленими судом обставинами.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх судових інстанцій та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, передбачених статтею 400 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 березня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову про зміну формулювання причин звільнення, дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат

В.П. Курило