Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 185/3012/16-ц

провадження № 61-4990св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Дочірнє підприємство «Союз» Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь З. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Дочірнього підприємства «Союз» Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» (далі - ДП «Союз» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» (далі - ТОВ «Компанія «Приват-Плюс») про визнання договорів недійсними та застосування реституції.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3обґрунтовувала тим, що 30 січня 2009 року вона уклала з ДП «Союз» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» договір № 01596, предметом якого є надання їй консультаційних послуг щодо можливості придбання на її користь товарів широкого асортименту на умовах договору, додатку № 1 (програма діяльності «Приват-Плюс») та додатку № 2 (анкетні дані партнера) до нього, що укладаються (підписуються) замовником із ТОВ «Компанія «Приват-Плюс». Вартість послуг, зазначених пунктах 1.2, 1.2.1, 1.2.2 за договором від 30 січня 2009 року № 01596 становила 3 000 грн, які були сплачені нею на рахунок ДП «Союз» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс». 30 січня 2009 року вона уклала з ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» угоду № 01596, предметом якої є надання їй послуг щодо придбання товару, зазначеного в додатку № 2 до цієї угоди, на умовах програми діяльності «Приват-Плюс», що є додатком № 1 до цієї угоди. Відповідно до додатку № 2 угоди від 30 січня 2009 року № 01596 вона повинна була сплачувати щомісячний загальний платіж у розмірі 905 грн 56 коп. для придбання нерухомого майна. На рахунок ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» нею було сплачено 59 524 грн. Однак відповідачі не виконали своїх договірних зобов'язань. Також зазначала, що укладені 30 січня 2009 року договори між нею та відповідачами були укладені під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, вони порушують її права як споживача послуг, не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, та не відповідають її внутрішній волі на момент укладення договорів. Водночас зазначила, що відповідачі відповідно до умов правочинів формують товариства партнерів програми «Приват-Плюс» за рахунок сплати щомісячних загальних внесків, сплачених учасниками програми, тобто за кошти учасників самої програми формують фонд цієї програми. Крім того, з фонду програми формується фонд реєстру, який призначений для витрачання на користь учасників коштів і знаходиться на спеціальному рахунку ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» у банківській установі. Відповідач організовує захід з розподілу грошового фонду, який проводиться не рідше одного разу на два місяці, коли фонд учасників є достатнім. При цьому рішення про надання безвідсоткової позики надається не всім учасникам програми, а лише тим, які мають найбільшу кількість проплат. Отже, розподіл фонду учасників проходить по пірамідальній схемі, що порушує вимоги пункту 7 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», коли один учасник програми за свої власні кошти без інвестування коштів відповідача оплачує іншому учаснику програми безвідсоткову позику. При цьому надання одному учаснику програми безвідсоткової позики є компенсацією за рахунок інших учасників програми, залучених до програми «Альянс Україна». Послуги, які надало ТОВ «Компанія «Приват-Плюс», підпадають під категорію фінансових послуг. ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» здійснювало свою діяльність як фінансова установа, а тому обов'язково повинно було отримати відповідний дозвіл (ліцензію), проте цього зроблено не було.

Посилаючись на викладене, позивачпросила визнати недійсним на момент підписання договір від 30 січня 2009 року № 01596, укладений між нею та ДП «Союз» ТОВ «Команія «Приват-Плюс», стягнути з ДП «Союз» ТОВ «Команія «Приват-Плюс» 3 000 грн, як незаконно отримані за договором від 30 січня 2009 року № 01596, визнати недійсною на момент підписання угоду від 30 січня 2009 року № 01596, укладену між нею та ТОВ «Компанія «Приват-Плюс», та стягнути з ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» на її користь кошти у розмірі 59 524 грн, як незаконно отримані за угодою від 30 січня 2009 року № 01596, на підставі статей 203, 215, 216 ЦК України, частин першої, шостої статті 19, пункту 7 частини третьої статті 19, статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів, пункту 5 частини першої статті 1, статті 4, частини 1 статті 5, частини 1 статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг».

ДП «Союз» ТОВ «Команія «Приват-Плюс» позов не визнало та пояснило суду, що товариство виконало свої зобов'язання за договором у повному обсязі та належним чином, що підтверджується актом прийому-передачі до договору, підписаним між замовником та виконавцем 09 лютого 2009 року. Сплачені позивачем кошти у розмірі 3 000 грн є платою за надання консультаційних послуг. Крім того, підписуючи договір, позивач підтвердила, що до підписання договорів їй зрозуміло та доступно отримано від виконавця усі необхідні консультації (пояснення). Крім того, договором було передбачено право позивача розірвати цей договір в односторонньому порядку протягом дев'яти календарних днів з моменту його підписання, проте цього позивачем зроблено не було.

ТОВ «Команія «Приват-Плюс» позов також не визнало та пояснило суду, що після укладання (підписання) угоди позивач сплачувала свої поточні платежі, надсилала асигнаційні заяви для участі в асигнаційних актах. Усі асигнаційні заяви партнера були заповненні нею з дотриманням правил, передбачених програмою діяльності «Приват-Плюс», що також свідчить про розуміння умов підписаного договору. Твердження позивача про те, що діяльність ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» за угодою є функціонуванням «пірамідальної схеми», суперечить змісту пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв'язку з відсутністю головних ознак «пірамідальної схеми» - безтоварність та сплата компенсації одним учасником за рахунок інших учасників. Різниця між споживачами - учасниками схеми є тільки в часі одержання товару кожним із них, за умови виконання своїх зобов'язань. За схемою придбання товарів у групах придбання товарів для кожного споживача (крім останнього) відбувається, у тому числі й за рахунок внесків інших учасників. Різниця між споживачами-учасниками є тільки в часі одержання товару кожним із них, оскільки в кінцевому підсумку товар одержать усі учасники, навіть ті, які фінансово були найменш «активними», за умови виконання ними умов договору. Надання послуг, зазначених в угоді № 01596, було врегульовано виключно Цивільним кодексом України. На момент укладення угоди від 30 січня 2009 pоку № 01596 вимог у чинному законодавстві щодо необхідності для укладання такого виду договорів у підприємства статусу фінансової установи чи наявності ліцензій не було передбачено.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що діяльність відповідачів за спірними договорами не є «пірамідальною схемою» та не суперечить змісту пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв'язку з відсутністю головних ознак «пірамідальної схеми» - безтоварність та сплата компенсації одним учасником за рахунок інших, оскільки за схемою придбання товарів у групах придбають товар усі учасники за рахунок об'єднання внесків кожного з них. Різниця між споживачами - учасниками схеми є тільки в часі одержання товару кожним із них, за умови виконання своїх зобов'язань. Відповідач здійснював підприємницьку діяльність із адміністрування фінансових коштів легітимно, оскільки вона не була заборонена Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» на час укладання спірної угоди.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2016 року скасовано в частині відмови в задоволенні вимог про визнання угоди від 30 січня 2009 року № 01596 недійсною та стягненні коштів у розмірі 59 524 грн. Визнано недійсною угоду від 30 січня 2009 року № 01596, укладену між ОСОБА_3 та ТОВ «Компанія «Приват-Плюс». Стягнуто з ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» на користь ОСОБА_3 кошти у розмірі 59 524 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без зміни. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції виходив із того, що розподіл фонду учасників проходить по пірамідальній схемі, що порушує вимоги пункту 7 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», коли один учасник програми за свої власні кошти без інвестування коштів відповідача оплачує іншому учаснику програми безвідсоткову позику. При цьому надання одному учаснику програми безвідсоткової позики є компенсацією за рахунок інших учасників програми, залучених до програми. Сплата коштів не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, формування особою без залучення власних коштів групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалася передача права на купівлю товару одному із учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності системи, є такою, що вводить споживача в оману.

У квітні 2017 року ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2016 року, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказувало на те, що взяті на себе зобов'язання згідно із указаним договором ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» виконує належним чином. Зокрема, ОСОБА_3 як партнеру на виконання статті 2 програми діяльності «Приват-Плюс» присвоєно персональний код за угодою, надіслана пам'ятка, в якій зазначено персональний код та міститься інша корисна інформація для партнера. В кінці кожного календарного місяця проводяться асигнаційні акти, надсилаються партнеру реквізити для сплати щомісячних платежів та повідомлення про дату проведення асигнаційних актів, тобто виконуються зобов'язання відповідно до умов укладеної угоди. Предметом угоди від 30 січня 2009 року № 01596 в рамках функціонування «Програми діяльності «Приват-Плюс» (системи придбання товарів у групах), є надання партнеру програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання товарів, зазначених в угоді. Статтею 2 угоди передбачено, що ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» зобов'язується здійснити оплату товару та забезпечити його передачу партнеру згідно з умовами угоди. При цьому відповідно до статті 7.1 додатку № 1 до угоди поняття «право отримання товару» означає право партнера одержати товар та обов'язок товариства передати товар у зазначений термін, якщо партнер належно виконує своє зобов'язання. Отже, за системою придбання товарів у групах «Програма діяльності «Приват-Плюс» кожний з партнерів, який належним чином виконує зобов'язання за угодою, отримує товар через механізм, передбачений в угоді, оскільки система функціонує таким чином, що кількість учасників групи, яким надається право на отримання товару, відповідає кількості товарів, яку можна придбати за рахунок фонду товариств партнерів, створеного за рахунок щомісячних внесків учасників групи. Крім того, для віднесення схеми до пірамідальної необхідно врахувати й інші норми чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини, оскільки діяльність ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» з адміністрування фінансових коштів підпадає під поняття «фінансова послуга». Висновок суду про наявність ознак «пірамідальної схеми» у діях ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» під час укладення угоди є помилковим і не узгоджується з положеннями пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з нормами Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг». Суд при ухваленні рішення не врахував, що позивач пропустила строк позовної давності, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У червні 2017 року ОСОБА_3 подано заперечення на касаційну скаргу згідно з якими здійснені нею оплати не створюють для відповідачів будь-яких обов'язків, а останні покладають на партнерів програми придбання товарів у групах їх витрати, не вкладаючи при цьому власних коштів, що робить таку діяльність пірамідальною схемою, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів такої системи, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Зазначений вид нечесної підприємницької практики, що вводить споживача в оману, включено в умови самої угоди. ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» здійснювало свою діяльність як фінансова установа, а тому обов'язково повинно було отримати відповідний дозвіл (ліцензію). Проте цього зроблено не було.

Ухвалою від 02 листопада 2017року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Судом установлено, що 30 січня 2009 року між ОСОБА_3 та ДП «Союз» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» було укладено договір № 01596, предметом якого є надання позивачу консультаційних послуг вартістю 3 000 грн.

Цього ж дня мiж ОСОБА_3 та ТОВ «Компанія «Приват Плюс» укладено угоду № 01596, предметом якої є надання позивачу послуг щодо придбання товару, а саме об'єкта нерухомості вартістю 100 000 грн.

Актом прийому-передачі наданих послуг до договору підтверджено виконання сторонами його умов про надання консультативних послуг, а саме: підписанням акта сторони засвідчили відсутність будь-яких взаємних як майнових, так і інших претензій одна до одної, дійшли повної згоди щодо строків, порядку оплати та вартості послуг виконавця, послуги замовнику були надані належним чином відповідно до умов договору та виконані замовником в повному обсязі зі сплатою 3 000 грн.

Згідно з угодою та додатками до неї її предметом є придбання нерухомості вартістю 100 000 грн, сплата позивачем щомісячного чистого платежу - 555 грн 56 коп., щомісячних адміністративних витрат- 350 грн, асигнаційного платежу - 3 % від вартості товару для покриття витрат відповідача (адміністратора), пов'язаних із передачею товару у власність. Пунктом 8.5 угоди надається відповідачу право на збільшення загальних платежів більше ніж на 30 % за рік (чистий платіж - частина вартості товару, який буде придбаний адміністратором на користь партнера на умовах програми діяльності «Приват-Плюс», розмір якого визначається шляхом ділення вартості товару на кількість платежів партнера, передбачених графіком платежів, та зазначається у додатку № 2 до цієї угоди; адміністративні витрати - плата за послуги адміністратора з організації програми діяльності «Приват-Плюс», розмір якої виражений у процентному відношенні від вартості товару, що сплачується партнером у складі щомісячного загального платежу, і є власністю адміністратора, якою останній розпоряджається на власний розсуд).

Станом на день звернення позивача до суду із цим позовом ОСОБА_3 було сплачено 59 524 грн, що підтверджується відповідними квитанціями.

Вирішуючи спір між сторонами, апеляційний суд виходив з того, що оспорюваний правочин є недійсним, оскільки вчинений з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Аналіз змісту договору, укладеного між ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» як адміністратором, з однієї сторони, та позивачем як партнером, з другої сторони, про надання послуг, спрямованих на придбання товару на умовах програми діяльності «Приват-Плюс», свідчить про те, що відповідач з метою придбання і передачі позивачу товару має сформувати товариство партнерів, організовувати і проводити асигнаційні акти для надання права на отримання товару, а позивач має сплатити одноразовий та щомісячні платежі. Отримання товару можливо виключно за рахунок накопичення грошових коштів, отриманих від інших партнерів, а не за рахунок продажу, споживання продукції або інвестування товариства, що є однією із пірамідальних схем одержання прибутку, заборонених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За положеннями частини першої, пункту 7 частини третьої, частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, указаний Закон України «Про захист прав споживачів» установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Аналіз пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення оплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару.

Законодавець розрізняє ознаки, що застосовуються до поняття «пірамідальна схема» та «придбання товарів у групах». Якщо перше є порушенням законодавства, то друге, за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх встановлених вимог, є легітимною підприємницькою діяльністю.

Такий висновок ґрунтується на головній ознаці відсутності «пірамідальної схеми» згідно з пунктом 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» - це товарність схеми, тобто передбачення надання споживачу товару в обмін на внесені ним кошти.

Так, за схемою придбання товарів у групах придбання товарів для кожного споживача (крім останнього) відбувається, у тому числі й за рахунок внесків інших учасників. Різниця між споживачами-учасниками є тільки в часі одержання товару кожним із них, оскільки в кінцевому підсумку товар одержать усі учасники, навіть ті, які фінансово були найменш «активними», за умови виконання ними умов договору.

Якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення «пірамідальної схеми

Для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак у сукупності. Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 11 вересня 2013 року № 6-40цс13, від 25 червня 2014 року № 6-74цс14, від 3 вересня 2014 року № 6-98цс14).

Кваліфікуючи діяльність ТОВ «Компанія «Приват Плюс» за пірамідальною схемою, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 сплачувала кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару. Виконання відповідачем послуг з адміністрування системи полягає в тому, що клієнт сплачує передбачені угодою кошти, а ТОВ «Компанія «Приват Плюс» формує групу клієнтів, за рахунок чистих внесків яких здійснюється придбання товару (нерухомості). За оспорюваним договором ОСОБА_3 може отримати товар відповідно до методів визнання права на отримання нею нерухомості, передбачених угодою, і таке визнання права здійснює ТОВ «Компанія «Приват Плюс» на власний розсуд. Право на купівлю мають не всі учасники системи, а тільки ті, які зробили найбільшу кількість внесків. Угода не містить строків та (або) термінів отримання клієнтом нерухомості, не передбачає будь-якої відповідальності ТОВ «Компанія «Приват Плюс» за невиконання умов угоди та будь-яких гарантій отримання клієнтом товару навіть у разі повної оплати його вартості.

Отже, суд погоджується з абсолютно аргументованим висновком суду апеляційної інстанції про те, що ТОВ «Компанія «Приват Плюс» здійснює нечесну підприємницьку практику, шляхом придбання товару без залучення власних коштів та формуванням групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності системи, що є розподілом коштів фонду групи між клієнтами і являє собою реалізацію діяльності пірамідальної схеми.

Натомість на підставі статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнається недійсним правочин, вчинений під впливом обману та умови якого є несправедливими (якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача).

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 11 вересня 2013 року № 6-40цс13).

Таким чином, апеляційний суд не врахував, що статті 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними та відповідно предмет доказування у таких справах є відмінним.

Отже, суд дійшов висновку про виключення з мотивувальної частини Апеляційного суду Дніпропетровської області посилання на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Твердження заявника про те, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на заявлений ним строк позовної давності, є безпідставними з огляду на таке.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законіз метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред'явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

На переконання суду, позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки лише у березні 2016 року їй стало відомо, що підставою вважати, що її права порушені, є те, що за сплином майже семи років вона так і не отримала товар на придбання якого і було укладено спірну угоду.

При цьому необхідно звернути увагу й на те, що в даному випадку необхідно зважати на складність правовідносин між сторонами, що є наслідком нечесної підприємницької діяльності з боку відповідача, а тому держава повинна забезпечити особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін цивільно-правових відносин.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач здійснювала платежі відповідно до узгодженого графіка своєчасно і в повному розмірі. Проте станом на березень 2016 року вона так і не отримала реальне настання наслідків (отримання нерухомості), які були обумовлені угодою.

Установивши, що ОСОБА_3 сплачувала кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, і ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» без залучення власних коштів формувало групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності програми, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що оспорюваний позивачем договір є недійсним.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року посилання на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

В іншій частині зазначене судове рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик