Справа № 362/1236/15-ц Головуючий у І інстанції Орда О. О.
Провадження № 22-ц/780/1746/18 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 26 03.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 травня 2018 року апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Приходька К.П., Лівінського С.В.,

за участю секретаря - Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про вилучення майна в заклад, звернення стягнення на предмет застави,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про вилучення майна в заклад, звернення стягнення на предмет застави.

Позовна заява мотивована тим, що 22 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 16 946 доларів 24 центів США зі сплатою 15 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 21 серпня 2015 року. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором відповідач надав у заставу банку автомобіль «CHEVROLET AVEО», номерний знак НОМЕР_1, що належить йому на праві власності. Взяті на себе зобов'язання позичальник не виконав, на вимогу банку не реагував, у зв'язку з чим станом на 19 січня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 904 долари 29 центів США, з яких: заборгованість за кредитом - 7 623 долари 77 центів США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 745 доларів 90 центів США; заборгованість з комісії за користування кредитом - 176 доларів 27 центів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором - 1 824 долари 03 центи США; штрафи відповідно до умов кредитного договору: 15 доларів 82 центи США (фіксована частина), 518 доларів 50 центів США (процентна складова).

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором вилучити у відповідача та передати в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіль «CHEVROLET AVEО», номерний знак НОМЕР_1, який є предметом застави, а також комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та звернути стягнення на предмет застави - автомобіль «CHEVROLET AVEО», номерний знак НОМЕР_1, шляхом його продажу позивачем з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з будь-якою особою покупцем, з наданням повноважень на отримання дубліката свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, із зняттям автомобіля з обліку в органах Державної автомобільної інспекції для його подальшої реалізації, а також з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах Державної автомобільної інспекції України.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 серпня 2008 року у розмірі 10 904 долари 29 центів США, що є еквівалентом 172 287 грн. 80 коп., з яких: 7 623 долари 77 центів США - заборгованість за кредитом, 745 доларів 90 центів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 176 доларів 27 центів США - заборгованість за комісією, 1 824 долари 03 центи США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 15 доларів 82 центи США - штраф (фіксована частина), 518 доларів 50 центів США - штраф (процентна складова), звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль CHEVROLET, модель AVEO ТС 58U, рік випуску - 2008, тип ТЗ - легковий седан, № кузова/шасі: НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, шляхом укладення ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені ОСОБА_2 з іншою особою договору купівлі - продажу цього автомобіля.

У решті позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2016 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року ухвалу апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з тих підстав, що апеляційний суд не перевірив розрахунок банку відносно стягнення пені та штрафу, не визначився із тим, чи не є це застосуванням подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Також суд касаційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанції не з'ясував, чи передача предмета застави у заклад в разі невиконання чи неналежного виконання боржником своїх зобов'язань відповідає умовам кредитно-заставного договору та вимогам закону, чи вимога банку про передачу в заклад автомобіля разом з комплектом ключів та свідоцтвом про його реєстрацію відповідає визначеним законодавством України способам захисту цивільних прав. Таким чином апеляційний суд: у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню; не надав належної правової оцінки доводам сторін та умовам кредитно-заставного договору; не звернув уваги на те, що наданий банком розрахунок заборгованості не містить процедури обчислення процентів та неустойки, за який період вони нараховані, у зв'язку з чим не перевірив суму заборгованості за кредитно-заставним договором; дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано той факт, що сума заборгованості за кредитним договором є значно меншою, а також, що автомобіль, на який звернуто стягнення, був пошкоджений внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що призвело до тимчасової заборгованості по кредиту. Вказує, що суд першої інстанції послався лише на доводи позивача, наведені у позовній заяві, що суперечить вимогам закону.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та ухвалити нове рішення в цій частині про їх задоволення, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував положення статей 44, 46 Закону України «Про заставу» та умови кредитно - заставного договору, які передбачають право позивача вимагати одночасно передачу предмета застави в заклад та звернення стягнення на нього, що відповідає положенням ст.16 ЦК України.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» в - друге у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить зворотнє рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки.

02 травня 2018 року до апеляційного суду Київської області надійшла заява представника ПАТ КБ «ПриватБанк» від 02 травня 2018 року, в якій вказує, що у разі неявки представника позивача просить розглянути справу у його відсутності.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку представника ПАТ КБ «ПриватБанк» такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, враховуючи висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасоване рішення апеляційного суду, які є обов'язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 - задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому діючою редакцією ЦПК України.

У ч.3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій і вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, проте позичальник свої зобов'язання за кредитно-заставним договором не виконав, що є підставою для звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором. Разом з тим, у ч.ч.2,3 ст.28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не передбачений судовий порядок вилучення предмета застави в заклад, невиконання заставодавцем обов'язку передати предмет застави в заклад є підставою для звернення стягнення на нього, а не для вилучення в судовому порядку предмета застави в заклад.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 16 946 доларів 24 центів США зі сплатою 15 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 21 серпня 2015 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором ОСОБА_2 надав у заставу банку автомобіль «CHEVROLET AVEO», номерний знак НОМЕР_1, що належить йому на праві власності.

Взяті на себе зобов'язання позичальник не виконав, на вимогу банку не реагував, у зв'язку з чим станом на 19 січня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 904 долари 29 центів США, з яких: заборгованість за кредитом - 7 623 долари 77 центів США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 745 доларів 90 центів США; заборгованість з комісії за користування кредитом - 176 доларів 27 центів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором - 1 824 долари 03 центи США; штрафи відповідно до умов кредитного договору: 15 доларів 82 центи США (фіксована частина), 518 доларів 50 центів США (процентна складова).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно- правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитно-заставного договору, а саме в розділі 14 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником зобов'язання, передбаченого пунктами 6.2.2 - 6.2.4 даного договору, внаслідок чого нарахування банком пені відбувається в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки.

Крім того, у пунктах 14.5 - 14.9 кредитно-заставного договору визначено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф.

Відповідно до пункту 14.10 кредитно-заставного договору сплата неустойки здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на дату сплати.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини.

Проте суд на зазначені умови договору уваги не звернув та не перевірив розрахунок банку відносно стягнення пені та штрафу, не визначився із тим, чи не є це застосуванням подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Щодо вимог позивача про передачу в заклад банку транспортного засобу, який є предметом застави, то колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст. 575 ЦК України закладом є застава рухомого майна, що дається у володіння заставодержателя або за його наказом у володіння третій особі. Зазначена норма кореспондує зі статтею 44 Закону України «Про заставу», відповідно до якої заклад - застава рухомого майна, при якій майно, що складає предмет застави дається заставодавцем у володіння заставодержателя.

У ч.1 ст.46 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель має право користуватися предметом закладу, якщо це передбачено договором. Набуті ним доходи спрямовуються на покриття витрат на утримання предмета закладу, а також зараховуються в рахунок погашення процентів по боргу, забезпеченому закладом зобов'язань чи самого боргу.

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 12.2.1 кредитно-заставного договору передбачено, що у разі настання події дефолту банк надає позичальнику письмове повідомлення про настання події дефолту та реєструє у державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. У повідомленні про дефолт, окрім інформації, зазначення якої вимагається законодавством, банк ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування наданим кредитом, виконання в повному обсязі усіх інших грошових зобов'язань за договором.

За змістом ст.12.2.2 кредитно-заставного договору позичальник зобов'язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом приймання-передачі за адресою, що вказана у статті 17.13. цього договору протягом ЗО днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у державному реєстрі.

У ст.12.2.3 кредитно-заставного договору передбачено, якщо предмет застави не був переданий у володіння банку у порядку та строки, визначені ст.12.2.2, позичальник надає банку право здійснити доставку предмета застави за адресою, вказаною у ст.17.13 цього договору, у володіння банку для забезпечення його схоронності, як власними силами, так і на договірних засадах з третіми особами. Витрати, пов'язані з доставкою предмета застави покладаються на позичальника. Позичальник зобов'язується не чинити у такому випадку жодних перешкод у заволодінні банком предметом застави.

У грудні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_2 письмове повідомлення із вказівкою простроченої суми заборгованості, яка залишена останнім без реагування (а.с.9).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно з п.5 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов'язку в натурі.

Так, передача в заклад предмету застави, це спосіб захисту, який випливає із загального принципу повного і належного виконання зобов'язання та полягає в зобов'язанні здійснити дію або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу.

Суд першої інстанції у порушення зазначених норм закону та вимог ст. 212-214 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, не з'ясував, чи передача предмета застави у заклад в разі невиконання чи неналежного виконання боржником своїх зобов'язань відповідає умовам кредитно-заставного договору та вимогам закону, чи вимога банку про передачу в заклад автомобіля разом з комплектом ключів та свідоцтвом про його реєстрацію відповідає визначеним законодавством України способам захисту цивільних прав.

Таким чином, у порушення статей 212 - 214 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, суд: у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню; не надав належної правової оцінки доводам сторін та умовам кредитно-заставного договору; не звернув уваги на те, що наданий банком розрахунок заборгованості не містить процедури обчислення процентів та неустойки, за який період вони нараховані, у зв'язку з чим не перевірив суму заборгованості за кредитно-заставним договором; дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК Українипідставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (ч.1 ст. 546 ЦК України).

Згідно зі ст.1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Тобто, підставою для звернення стягнення на предмет застави є порушення зобов'язань з боку боржника.

Судом касаційної інстанції у своїй постанові від 28 лютого 2018 року зазначено, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що наданий банком розрахунок заборгованості не містить процедури обчислення процентів та неустойки, за який період вони нараховані, у зв'язку з чим не перевірив суму заборгованості за кредитно-заставним договором.

З метою повного та всебічного розгляду справи, а також з урахуванням висновків, що містяться в постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року, які відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України є обов'язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, апеляційним судом Київської області, у зв'язку з неявкою в судове засідання 12 квітня 2018 року представника позивача, направлено на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» лист від 13 квітня 2018 року, у якому запропоновано позивачу надати суду детальний розрахунок заборгованості ОСОБА_2 по кредитно-заставному договору від 22 серпня 2008 року, в якому зазначити процедуру обчислення процентів та неустойки (окремо пені та штрафу), а також період за який вони нараховані(а.с.252, т.1).

Вказаний лист апеляційного суду був отриманий ПАТ КБ «ПриватБанк» 20 квітня 2018 року, однак він не виконаний позивачем.

Натомість, 02 травня 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надало апеляційному суду виписку по рахункам ОСОБА_2 за період з 22 серпня 2008 року по 03 квітня 2018 року.

Проте вказана виписка по рахункам не містить детальний розрахунок заборгованості ОСОБА_2 по кредитно-заставному договору від 22 серпня 2008 року та не містить процедуру обчислення процентів і неустойки, а також період за який вони нараховані.

Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, враховуючи, що позивач не надав належних та допустимих доказів наявності та розміру заборгованості відповідача за кредитно-заставним договором від 22 серпня 2008 року, у зв'язку з чим не довів обставини, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог, що є його процесуальним обов'язком відповідно до ст. 81 ЦПК України, зокрема, щодо розміру наявної заборгованості, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про вилучення майна в заклад, звернення стягнення на предмет застави.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст.38 Закону України «Про іпотеку», резолютивна частина рішення суду повинна відповідати вимогам ст.ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням п.4 ч.1 ст.215 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, і в ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Вказана правова позицію щодо права заставодержателя на продаж предмета застави та порядку реалізації цього права викладена у постанові Верховного Суду України від 5 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16.

Однак у позовній заявіпро звернення стягнення на предмет застави ПАТ КБ «ПриватБанк» не вказало початкову ціну предмета застави для його подальшої реалізації і таких доказів позивач суду не надав, що є підставою для відмови у задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет застави.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, щодо законності й обґрунтованості, оскільки при його ухваленні судом першої інстанції не повно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та судом допущено порушення норм матеріального і процесуального права, що в силу ст.ст.374, 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволення позовуПАТ КБ «ПриватБанк» з наведених вище підстав.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги та касаційної скарги ОСОБА_2 сплачено судовий збір у загальному розмірі 3 962 грн. 65 коп. (1 895,18+2067,47).

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовляє, тому з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 962 грн. 65 коп.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про вилучення майна в заклад, звернення стягнення на предмет застави відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 962 грн. 65 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді