КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2018 року місто Київ.

Справа 754/14537/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3730/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого Желепи О.В., суддів Іванченко М.М., Рубан С.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року,( у складі судді Клочко І.В.) в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» (далі по тексту - ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК») про стягнення коштів.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 08.08.2008 року між ним та відповідачем було укладено договір № 833/08-БВ2 на відкриття та обслуговування карткового рахунку в національній валюті України для зарахування та виплати пенсій та грошової допомоги.

Як зазначає позивач, 26-27 січня 2016 року в період часу з 01 год. 45 хв. 16 сек. до 01 год. 48 хв. 29 сек. невідома особа (особи) у шахрайський спосіб через банкомати заволоділи його коштами, що перебували на його рахунку в розмірі 25 000,00 грн. Так, 26.01.2016 року о 01 год. 45 хв. 16 сек. на його мобільний телефон надійшло перше СМС-повідомлення про видачу готівкових коштів через банкомат в сумі 5000,00 грн., потім приблизно з інтервалом 90 сек. надійшло ще 4 повідомлення, кожне про видачу коштів в сумі 5000,00 грн. Про факт несанкціонованого зняття коштів він негайно повідомив працівника АБ «УКРГАЗБАНК», після чого картку було заблоковано. Після заблокування карти в період з 01 год. 49 хв.14 сек. до 04 год. 39 хв. 35 сек. надійшло ще 9 СМС-повідомлень про відмову у видачі коштів готівкою.

Позивач вказував на те, що наступного дня він звернувся до відділення № 02/26 АБ «УКРГАЗБАНК» і з цього приводу написав заяву по формі, наданій банком. На всі його заяви про повернення коштів він отримував відмову. Лише 05.07.2016 року на підставі рішення колегіального органу відповідача на його картковий рахунок були зараховані кошти на часткове погашення збитків в розмірі 3998,00 грн.

Позивач зазначає і про те, що факт несанкціонованого шахрайського зняття коштів встановлено слідчим відділом Деснянського УП ГУ НП в м. Києві під час проведення досудового розслідування за ч.1 ст.190 КК України. Під час розслідування встановлено, що невстановлені особи шляхом встановлення електронного пристрою у середину банкомату відділення № 02/26 по вул. Бальзака в Деснянському районі м. Києва зчитали інформацію пін-коду та магнітної смуги картки позивача та в подальшому зняли його кошти на території м. Києва, чим спричинили йому матеріальні збитки.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що жодними своїми діями він не сприяв несанкціонованому зняттю коштів, позивач просив стягнути з відповідача суму списаних з карткового рахунку коштів в розмірі 25 000,00 грн.

17.09.2018 року представником позивача ОСОБА_3 було подано заяви про зменшення, а також про збільшення позовних вимог, відповідно до яких представником позивача, з урахуванням коштів, відшкодованих відповідачем, зменшено суму списаних коштів до 21 000,00 грн., яку він просив стягнути з відповідача. Також, представником позивача було збільшено позовні вимоги та він просив суд стягнути з відповідача на користь позивача суму інфляційний збитків в загальному розмірі 6622,10 грн., пеню в розмірі 20 906,61 грн., а також 3 % річних від простроченої суми в розмірі 1718,19 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року позов ОСОБА_1, до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про стягнення коштів - задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 суму списаних з карткового рахунку НОМЕР_1 коштів в розмірі 21000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В скарзі заявник посилався на те, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, на підставі недоведених обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Крім того, судом першої інстанції не повно з'ясовано усі фактичні обставини справи, не досліджено та не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не забезпечено повного, об'єктивного та неупередженого розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необгрунтованим.

Зазначив, що в обґрунтування рішення, суд першої інстанції посилається на те, що Банком не доведено, що Позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті ПІН-коду або іншої інформації яка надає змогу ініціювати платіжні операції. Натомість,вказує на те, що встановлено відсутність вини Позивача у несанкціонованому зняттю коштів з його рахунку.

Скаржник вважає, що судом неправильно застосовано п. 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та пункту 9 розділу 6 постанови правління Національного Банку України від 05 листопада 2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» далі - «Постанова НБУ № 705»), оскільки пункт 9 розділу 6 Постанова НБУ № 705 прямо визначає два випадки, при яких Банк несе безумовну відповідальність перед користувачем електронного платіжного засобу:

1. використання електронного платіжного засобу третіми особами без фізичного пред'явлення користувачем;

2. використання електронного платіжного засобу третіми особами без електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача.

Зазначив, що електронним платіжним засобом є будь-який засіб (крім паперових), що дозволяє ініціювати переказ та здійснити ідентифікацію клієнта, відповідно до умов договорів, укладених між клієнтом та емітентом такого платіжного засобу.

Платіжна картка є різновидом електронного платіжного засобу який дозволяє ініціювати переказ коштів як за допомогою її фізичного використання наприклад через банкомат, POS-термінал, операції у касі банку тощо) так і без її фізичного використання (наприклад інтернет-платежі та мобільні платежі з використанням коду CVV-2 як засобу ідентифікації клієнта).

Вказав, що передбачена пунктом 9 розділу 6 Постанови НБУ № 705 відповідальність Банку виключно у випадках використання електронного платіжного засобу третіми особами без фізичного пред'явлення користувачем (розрахунки в мережі інтернет) та/або операцій, що здійснені без передбаченої ідентифікації платіжного засобу чи користувача (наприклад, розрахунки в торговій мережі карткою без введенні ПІН-коду або підписання чеку користувачем з пред'явленням документа що посвідчує особу), у даному випадку, зазначив скаржник спірні операції було здійснено як з фізичним використанням платіжної картки (картку вставлено в банкомат) так і з ідентифікацією клієнта (введено коректний ПІН-код.

Представник скаржника також зазначив, що у даному випадку до спірних правовідносин мають застосовуватися положення пункту 6 розділу 6 Постанови НБУ № 705 відповідно до якого користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов'язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Також скаржник посилався на пункт 5.3 Договору, відповідно до якого Банк не несе відповідальності за наслідки розголошення ПІН-коду та несанкціоноване використання БПК третіми особами, зважаючи на той факт що операції що проводяться в банкоматах потребують зчитування даних магнітної смуги або чипу з відповідними реквізитами платіжного засобу встановленого згідно вимог платіжних систем (номеру платіжної картки, строку дії та інших необхідних реквізитів що містяться на магнітній стрічки або чіпу) та введення ПІН- коду до платіжної картки, який відомий лише користувачу та відсутній в системах що використовуються для електронної ідентифікації, застосування Постанови НБУ № 705 в даному випадку не можливе так як операції в банкоматах проводяться з елетронною ідентифікацією самого електронного платіжного засобу (номеру платіжної картки, строку дії та інших необхідних реквізитів що містяться на магнітній стрічки або чіпу) та його користувача (перевірка коректності введення ПІН-коду який відомий лише користувачу платіжного засобу згідно вимог платіжних систем).

Посилався на те, що Банк після отримання від Позивача повідомлення про здійснення платіжних операцій, які він не виконував та належним чином здійснивши блокування платіжного засобу не несе відповідальності за операції зі зняття готівки, що здійснені до моменту такого повідомлення.

Також представник відповідача посилався на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням процесуального права та з недоведеністю обставин що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Вказав, що на підставі витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) від 26.01.2016р. та довідки слідчого СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві Трунова Ю.А., суд першої інстанції встановив, що 27.01.2016р. невстановленими особами з банківської картки Позивача, за відсутності картки, знято грошові кошти у розмірі 25 000, 00 грн.

Зазначені висновки суду першої інстанції скаржник вважає передчасними з огляду на те, що витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) від 26.01.2016р. та довідка слідчого СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві Трунова Ю.А. є недопустимими доказами, у розумінні частини 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України, при цьому з вказаної довідки не вбачається, що слідчий надав дозвіл на пред'явлення зазначеного документу до суду, що додатково свідчить про недопустимість зазначеного доказу.

Крім того, представником скаржника вказано на те, що в порушення статті 141 та пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України, суд першої інстанції не вирішив питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Посилався на практику Європейського суду з прав людини, а саме на п. 23 і п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00), де Європейський Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Однак, ігнорування національними судами аргументів заявниці свідчить про невиконання їх зобов'язань щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також посилався на п. 18 рішення Європейського суду з прав людини від 07.10.2010 у справі «Богатова проти України» (заява №5231/04), де Європейський Суд зазначив, що цілковите ігнорування національними судами аргументів заявниці, свідчить про невиконання ними своїх зобов'язань відповідно по п. 1 ст. 6 Конвенції. Як наслідок Європейський Суд з прав людини констатував у даному рішенні (п. 19) порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). З огляду на це Європейський суд з прав людини у даному рішенні (п. 61 і п. 62) прийшов до висновку, що у разі необґрунтування національними судами належним чином своїх рішень має місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Скаржник зазначив, що в порушення цих норм, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам АБ «УКРГАЗБАНК», чим порушив право позивача на справедливий судовий розгляд, що в свою чергу зумовило ухвалення незаконного і необґрунтованого рішення.

Позивач рішення в частині відмови в задоволенні його вимог про стягнення 3%, пені та інфляційних витрат не оскаржив, тому в цій частині рішення не переглядається.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ПАТ АК «Укргазбанк» та надано 5-ти денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання ухвали.

Зазначену ухвалу було отримано позивачем 19.11.2018 року, однак у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції встановив,що 08.09.2008 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» було укладено договір на відкриття та обслуговування карткового рахунку в національній валюті України для зарахування та виплати пенсій та грошової допомоги( а.с.11-18).

Із виписки по рахунку та копії листа банку від 16.09.2016 № 1254/10798/2016 вбачається, що 26-27 січня 2016 року в період часу з 01 год. 45 хв. 16 сек. до 01 год. 48 хв. 29 сек. з рахунку позивача не встановленими особами було знято грошові кошти в розмірі 25 000,00 грн., про що позивача було поінформовано СМС-повідомленнями, після отримання яких, позивач негайно проінформував банк, після чого картку було заблоковано (а.с.19-28, 34-35).

Згідно витягу з ЄДРД, 26.01.2016 року невідома особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами, що перебували на банківських рахунках АБ «УКРГАЗБАНК», в тому числі і коштами позивача в розмірі 25 000,00 грн. (а.с.38).

Відповідно до довідки слідчого СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві Трунова Ю.А., дійсно невстановленими особами із використанням електронно-обчислювальної техніки з рахунку позивача 27.01.2016 року за відсутності банківської картки було знято грошові кошти, чим завдано збитків на суму 25 000,00 грн. В рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні від 27.01.2016 року за ч.3 ст.190 КК України встановлено, що невстановлені особи шляхом встановлення електронного пристрою в середину банкомату відділення № 02/26 по вул. Бальзака в м. Києві зчитали інформацію пін-коду та магнітної смуги картки «УКРГАЗБАНК», яка видана ОСОБА_1, та в подальшому зняли кошти на території м. Києва, чим спричинили матеріальні збитки, без вини потерпілого (а.с.39).

07.07.2016 року, 21.08.2016 року та 08.06.2017 року позивач письмово звертався до відповідача з заявами про повернення коштів (а.с.29, 30, 31).

Як вбачається з листів ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» від 04.08.2016 року № 1254/8413/2016, від 16.09.2016 року № 1254/10798/2016, від 10.07.2017 року № 172/6834/2017, банк заперечує свою вину у несанкціонованому знятті коштів та зазначає про відсутність підстав для повного відшкодування. Однак, колегіальним органом банку прийнято рішення про відшкодування позивачу частини завданих збитків в розмірі 3998,00 грн. шляхом зарахування на картковий рахунок позивача (а.с.32-33, 34-35, 36-37).

Факт отримання коштів від відповідача стороною позивача визнано.

Згідно ст. 1073 ЦК України у разі безпідставного списання банком з рахунку клієнта коштів, банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача.

Відповідно до п.п 32.3.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку.

Пунктами 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання» у разі здійснення недозволеної, або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, або які були виконані некоректно банк негайно відшкодовує платнику суму такої операції, та за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку, до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Так як відповідач не довів суду, що позивач пред'являв свою картку близько 2-ї години ночі в ПАТ АБ «УКГАЗБАНК», або використав банкомати вказаного банку для зняття грошових коштів, а також не довів, що позивач повідомляв будь-яким особам пін код, суд дійшов висновку, що безпідставно списані грошові кошти з карткового рахунку позивача мають бути повернуті.

Суд першої інстанції обґрунтовано послався на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15, де зазначено, що висновки судів про те, що операції щодо зняття з платіжної картки спірної суми супроводжувались правильним вводом пін-коду вказаної картки, а умовами договору передбачено обов'язок позивача щодо нерозголошення даного пін-коду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми, є помилковим, оскільки висновки судів не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

З підстав вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відмова ПАТ АБ «УКГАЗБАНК» у задоволенні вимоги клієнта є необґрунтованою, оскільки відсутні докази, що вказують на порушення позивачем заборони розголошення пін-коду платіжної картки, а також докази використання оригінальної банківської картки, яка видавалась клієнту.

Доводи апеляційної скарги про те, що за умовами укладеного між сторонами договору, у разі списання коштів з використанням оригінального пін коду, банк не несе відповідальності , колегія суддів не приймає виходячи з наступного.

Відповідно до п.8 ст. VI Положення №705 «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Національного Банку України від 05.11.2014 року, Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Зняття коштів відбулося вночі о 01 год. 45 хв., і позивач дізнавшись про це одразу повідомив про подію працівників банку, чим виконав вказану норму.

Пунктом 9 статті VI Положення передбачено виключні випадки, коли користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідач не навів доказів відповідно до приписів статей 59, 60 ЦПК України, що саме позивач своїми діями чи бездіяльністю призвів до втрати, незаконного використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов 'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема. умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги про те, що позивач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу (платіжної картки) та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов'язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором, а до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач.

Як зазначено позивачем, про факт несанкціонованого зняття коштів він негайно повідомив працівника АБ «УКРГАЗБАНК», після чого картку було заблоковано, відповідачем не було спростовано зазначені обставини, таким чином колегія суддів приходить до висновку, що ризик збитків від здійснення операцій по зняттю готівки та відповідальність несе банк .

Доводи апеляційної скарги що витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) від 26.01.2016р. та довідка слідчого СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві Трунова Ю.А. є недопустимими доказами, у розумінні частини 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України, при цьому з вказаної довідки не вбачається, що слідчий надав дозвіл на пред'явлення зазначеного документу до суду, що додатково свідчить про недопустимість зазначеного доказу апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки перелічені вище документи є доказом звернення позивача до правоохоронних органів, які були враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення у сукупності з іншими доказами.

Посилання представника позивача на необґрунтованість рішення та відповідну практику Європейського Суду з цього приводу є безпідставні, оскільки рішення районного суду є достатньо обґрунтованим.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» не містить.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позову відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому суд апеляційної інстанції, керуючись ст. 375 ЦПК України залишає його без змін.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Суд першої інстанції не вирішив питання про розподіл судових витрат за подачу позовної заяви, тому апеляційний суд приходить до висновку про необхідність вирішення розподілу судових витрат за подачу позовної заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Так, відповідно до п.п. 1, 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на момент подання позовної заяви), ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою, становила 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму, а за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою , становила 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум працездатних осіб на одну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2017 року становить - 1600,00 гривень.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що останні були пред'явлені позивачем щодо вимоги майнового характеру з врахуванням заяви про зменшення/збільшення позовних вимог від 17.09.2018р. -в розмірі 50 246 грн.69 коп.(судовий збір підлягав сплаті 640 грн. 00 коп.).

Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору за подачу позовної заяви, тому судовий збір за подачу позовної заяви слід стягнути з відповідача на користь держави в розмірі 640 гр.00 коп..

В зв'язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374,375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» , місцезнаходження : м. Київ, вул. Б. Хмельницького,16-22, на користь держави судовий збір 640 грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 14.12.2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді Рубан С.М.

ІванченкоМ.М.