Справа № 462/4985/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/5335/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представників ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» - ОСОБА_2, ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4, представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на рішення Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Ліуша А.І. від 06 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати коштів при звільненні, -

в с т а н о в и л а :

рішеннямЗалізничного районного суду м. Львова від 06 липня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на користь ОСОБА_4 52455 /п'ятдесять дві тисячі чотириста п'ятдесять п'ять/ гривень 93 копійки середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати.Стягнуто з Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» у дохід держави 243 /двісті сорок три/ гривні 60 копійок судового збору.

Дане рішення оскаржило ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут».

В своїй апеляційній скарзі просять скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким залишити позовні вимоги без задоволення. Вважають рішення незаконним з огляду на невідповідність такого нормам матеріального і процесуального права та таким, що підлягає скасуванню з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Зазначають, що вина ДП ЛНДРТІ не доведена за не проведення розрахунків з позивачем, адже на підприємстві арештовані рахунки, що позбавляє відповідача права розпорядження грошовими коштами. Також, зазначають, що судом було прийнято заяву відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки відповідно до постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження ВП №35202625 від 10.02.2014р. заборговані кошти по заробітній платі стягнуті з ДП ЛНДРТІ та перераховані ОСОБА_4 саме 10.02.2014р., а з позовною заявою ОСОБА_4 звернувся до суду 18.07.2014р., тобто значно пропустивши строки позовної давності. Однак, суд жодним чином не відреагував на вказану заяву, чим позбавив відповідача можливості захисту. Вказують на те, що рішення суду ґрунтується на доказі, який є неналежним та недопустимим. Суд вважав, що розрахунок зі ОСОБА_4 було здійснено 1.05.2014р. Однак, сам позивач, не може підтвердити, що розрахунок було здійснено у травні. Крім цього, вказують на те, що у рішенні наявні розрахунки, які є помилковими, що підтверджується довідкою №202, виданою бухгалтерією ДП ЛНДРТІ, наказом №135 від 26.04.2012р. ДП ЛНДРТІ, табелем робочого часу ОСОБА_4 за квітень-травень 2012р. та Постановою Кабінету міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». Також, в оскаржуваному рішенні не вказано чи сума стягнута з урахуванням податків та обов'язкових платежів чи без врахування таких.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача на підтримання апеляційної скарги, що аналогічні її доводам, позивача та його представника в заперечення скарги, що аналогічні доводам письмового заперечення на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 116, ст. 117, ч 1,2 ст. 233 КЗпП України, Постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року №100, правову позицію Верховного суду України, висловлену у Постанові Верховного суду України № 6-1395цс16 від 26 жовтня 2016 року та задовольняючи позов частково, - виходив з того, що позивач ОСОБА_4 20 червня 2012 року звільнений з роботи за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю. Згідно судового наказу Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2012 року з відповідача ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» ДК «Укроборонпром» стягнуто на користь ОСОБА_4 64906,12 грн. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100 середньоденний заробіток позивача складає 127,63 грн. (заробітня плата за квітень 2012 року та за травень 2012 року - 4339,47 грн., а кількість робочих днів за цей період становила 34 дні). Оскільки кількість робочих днів за період з 21 червня 2012 року по 04 лютого 2014 року становила 411 днів, то сума середнього заробітку за час затримки становить 52455,93 грн. Однак, суд вважав, що у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку з 05 лютого 2014 року по 01 травня 2014 року слід відмовити, оскільки згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 10 лютого 2014 року ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» перерахувало суму коштів за виконавчим документом ОСОБА_4 за виконавчим документом, чим фактично виконано у повному обсязі рішення 04 лютого 2014 року, та позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів щодо вини відповідача, яка є обов'язковою умовою згідно ст. 117 КЗпП України, в тому, що дана сума коштів була отримана позивачем лише 01 травня 2014 року. Отже, оскільки відповідачем ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» не було виплачено позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з відповідача слід стягнути на користь позивача ОСОБА_4 52455,93 грн. за період з 21 червня 2012 року по 04 лютого 2014 року. Також, суд вважав безпідставними покликання представників відповідача на те, що ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» здійснило всі розрахунки із позивачем ОСОБА_4 згідно судового наказу Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2012 року щодо заробітної плати позивача, оскільки згідно позиції Верховного суду України, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП обов'язок роботодавця з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає при невиплаті з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, а тому виплата середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є безпосередньо пов'язаною із виплатою усіх належних працівникові сум, а відтак фактично і є складовою належних звільненому працівникові сум, у випадку затримки розрахунку при звільненні. Як вбачається із матеріалів справи, остаточний розрахунок ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» з позивачем ОСОБА_4 щодо виплати заробітної плати проведено лише 01 травня 2014 року, а позивач звернувся до суду 18 липня 2014 року, тобто у межах трьохмісячного строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Проте, суд також враховує позицію Верховного суду України, висловлену у Постанові Верховного суду України № 6-1395цс16 від 26 жовтня 2016 року, згідно якої в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком, а тому позивач ОСОБА_4 міг звернутись до суду у будь-який строк. Окрім того, суд не бере до уваги покликання представників відповідача на те, що наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є неналежним, оскільки представники відповідача не надали жодних належних та допустимих доказів щодо його неналежності, не спростували такий розрахунок, не обґрунтували у чому полягає його неналежність чи невірність, а лише обмежились формальною незгодою із таким. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позову знайшли своє часткове ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до часткового задоволення.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають, обставини, які суд вважав встановленими - не доведені.

18.07.2014 року позивач ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут», у якому просив про стягнення з Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на його користь середнього заробітку за час затримки виплат належних йому коштів при звільненні з 21 червня 2012 року по 1 травня 2014 року у сумі 59730,84 грн.

Покликався на те, що Франківським районним судом м. Львова 10 серпня 2012 року був виданий судовий наказ на заборгованість по заробітній платі в сумі 64906,12 грн. Остаточний розрахунок з ним проведено 01 травня 2014 року, а тому відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з ст. 233 КЗпП України, строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Крім цього, відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі №4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі «за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу»: «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався».

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано 21.06.2012 року позивача, наказом №149-к було звільнено з роботи у ДП «ЛНДРІ» концерну «Оборонпром» (відповідач). При звільнені позивачу не було виплачено належних при звільненні сум. Судовим наказом Франківського районного суду м.Львова від 10.08.2012 року (а.с. 12) стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості, що повинна була бути виплаченою при звільненні у розмірі 64906,12 грн.

Крім цього, з матеріалів справи вбачаться, що вказане судове рішення виконане у лютому 2014 року. А конкретно 17.01.2014 року до органу ДВС від відповідача надійшла сума у розмірі 1900000 грн. на виконання ряду судових рішень, боржником за якими був відповідач про стягнення заборгованостей із виплат, що не були виплачені при звільненні ряду осіб, працівників відповідача. 4.02.2014 року сума необхідних коштів, що повинна була бути виплаченою згідно згаданого судового наказу позивачу у розмірі 64906,12 грн. була перерахована державним виконавцем на його користь на відповідний розрахунковий рахунок, крім цього були стягнуті виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій (платіжна вимога про перерахунок відповідачем коштів ВДВС від 16.01.2014 року а.с. 36, Розпорядження В-9/35202625 від 4.02.2014 року про перерахунок коштів позивачу). У зв'язку з перерахуванням стягувачу заборгованості згідно судового рішення 4.02.2014 року, виконавче провадження закінчено постановою державного виконавця від 10.02.2014 року (а.с. 15-16).

Позивач звернувся в суд з позовом 18.07.2014 року, тобто з пропуском тримісячного строку з дня коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а конкретно з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким днем слід вважати день закінчення виконавчого провадження, оскільки позивач, як сторона виконавчого провадження вправі та взмозі дізнатись про таку істотну для нього процесуальну дію як закінчення виконавчого провадження, тобто 10.02.2014 року. Будь-яких доводів які були б підтверджені належними доказами про те, що він не мав змоги протягом тривалого часу ознайомитись з матеріалами виконавчого провадження, не міг з'ясувати інформації про стан виконання рішення суду, відвідавши, як сторона виконавчого провадження, відповідний реєстр виконавчого провадження, тощо, - позивач не навів. Навпаки, сам позивач у своїй позовній заяві вказує на те, що судове рішення про стягнення на його користь заборгованих коштів виконане у лютому 2014 року. Дії ж відповідача у січні 2014 року та державного виконавця у лютому 2014 року з перерахунку заборгованих позивачу за рішенням суду коштів, належних до виплати при звільненні, - слід вважати діями, що свідчать про те, що відповідач розрахувався з позивачем.

Квитанція позивача, яка вказує на отримання ним коштів у сумі 64582,59 грн. 1.05.2014 року (а.с. 11) свідчить про проведення ним інших операцій із коштами (можливо із коштами, отриманими за рішенням суду), оскільки отримання коштів у розмірі 64582,9 грн. здійснено на інший рахунок. Кошти державним виконавцем перераховані у розмірі 64906,12 грн. 4.02.2014 року на рахунок НОМЕР_2 (а.с. 98), отримані ж 1.05.2014 року кошти на рахунок НОМЕР_1 у розмірі 64582,59 грн. (а.с. 11). Крім цього, із поданої виписки з рахунків (а.с. 11) вбачається, що кошти отримані у травні позивачем, отримані на рахунок «вклад поточний в гривнях», також згідно певного договору № 10 4 59722 від 16.10.2012 року 8.05.2014 року 4500 грн. із вказаної суми були перераховані як повернення коштів. Тобто вказаний платіжний документ свідчить про здійснення інших банківських операцій позивачем, відмінних від отримання коштів за судовим рішенням, про яке йшлося.

Зважаючи на вказане, вказану виписку не слід вважати доказом, що підтверджує перерахунок відповідачем та отримання позивачем коштів згідно згаданого судового наказу. Відповідно строки звернення до суду не слід розраховувати з цієї дати, а з дати 10.02.2014 року, в - часу закінчення виконавчого провадження про що йшлося вище.

Доводів на підтвердження певних поважних причин пропуску тримісячного строку на звернення до суду позивачем не наведено. Натомість він вважає такий не пропущеним, зокрема і з підстав отримання коштів у травні, про що йшлося вище та спростовано та окремо з посиланням на рішення Конституційного Суду України у справі №8-рп/2013 від 15.10.2013 року «у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" та постанову Верховного Суду України у справі №6-1395цс16 від 26.10.2016 року, - вважаючи, що звернення до суду із позовом про виплати, що є предметом спору не обмежується будь-яким строком, оскільки такі належать до державних гарантій, встановлених законодавством та умовами трудового договору.

Стосовно посилання на згадані судові рішення Конституційного Суду України та Верховного Суду України, то на думку колегії суддів такі посилання позивача є помилковими, оскільки вони не стосуються виплат, що є предметом спору.

У вказаних рішеннях йдеться про кошти, що отримуються працівником як заробітна плата та державні гарантії, що виплачуються під час перебування працівника в трудових відносинах, однак такі рішення не стосуються державних гарантій компенсацій, що отримує працівник після розірвання трудового договору та які пов'язані із виплатами після розірвання трудового договору, зокрема, через неналежний розрахунок при звільненні. Таких правовідносини стосується та до таких розповсюджується рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі «за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу», про яке йшлося вище.

Відповідно до п. 4 Постастанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП ( 322-08 ) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Розглядаючи трудові спори після їх попереднього розгляду в КТС, суд з'ясовує і обговорює додержання і причини пропуску як для десятиденного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, так і тримісячного строку звернення до КТС (ст.225 КЗпП), якщо останньою він не був поновлений. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Коли пропущений десятиденний строк не буде поновлено, заява відповідно до ст.85 ЦПК ( 1501-06 ) і ст.228 КЗпП залишається без розгляду. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. При пропуску передбаченого ст.225 КЗпП десятиденного строку без поважних причин необхідності у з'ясуванні інших обставин справи не має.

Зважаючи на вказане, тобто пропуск позивачем тримісячного строку на звернення до суду, відсутність поважних причин пропуску такого суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог у частині, що була задоволена судом першої інстанції. Враховуючи вказане рішення суду у цій частині, а також в частині вирішення судових витрат, а також ухвала про виправлення описки у рішенні, як додаток до рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. В решті рішення суду, тобто частині відмови у задоволенні частини позовних вимог слід залишити без змін.

Вказаним доводи апеляційної скарги слід визнати обґрунтованими та саму скаргу задовольнити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» - задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 6 липня 2017 року в частині задоволення частини позовних вимог і стягнення судового збору та ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 15 січня 2018 року про виправлення описки - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати коштів при звільненні - відмовити.

В решті рішення Залізничного районного суду м. Львова від 6 липня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк