Постанова

Іменем України

10 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 624/608/16-ц

провадження № 61-12999св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - приватне сільськогосподарське підприємство імені Щорса,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства імені Щорса на рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року у складі судді Куст Н. М. та постанову апеляційного суду Харківської області від 23 січня 2018 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Кругової С. С., Колтунової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до приватного сільськогосподарського підприємства імені Щорса (далі - ПСП імені Щорса) про визнання договору оренди недійсним та витребування земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,1450 га, кадастровий № НОМЕР_1, яка розташована на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, згідно державного акта на право приватної власності на землю серії

НОМЕР_2, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_3, виданого Павлівською сільською радою Кегичівського району Харківської області. Вказаною земельною ділянкою користується ПСП імені Щорса.

26 травня 2016 року позивач звернулася до ПСП імені Щорса з вимогою щодо правових підстав використання підприємством належної їй земельної ділянки.

Вимогу відповідач не розглядав, цінний лист повернуто поштою, у зв?язку зі спливом терміну зберігання поштової кореспонденції.

17 червня 2016 року на звернення ОСОБА_4 відділом Держкомзему у Кегичівському районі була надана позивачеві копія договору оренди землі від 01 лютого 2007 року б/н, зареєстрованого у Кегичівському відділі Харківської філії ДП Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 17 березня 2008 року за № 29. Ознайомившись з договором, позивач дізналася, що договір та додатки до нього вона не підписувала і з її сторони не було волевиявлення на укладання цього правочину.

Та обставина, що договір оренди землі, на підставі якого відповідач користується належною їй земельною ділянкою, нею не підписаний, свідчить про відсутність її наміру укладати цей договір, укладення договору не відповідало її волі, укладати вказаний договір вона не бажала, що порушує її права, як власника.

Посилаючись на те, що договір оренди від 01 лютого 2007 року позивач не підписувала, її волевиявлення на укладання такого договору не було і нікого на укладання договору вона не уповноважувала, просила визнати вказаний договір недійсним та зобов'язати відповідача повернути їй спірну земельну ділянку.

Рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 14 грудня

2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 01 лютого 2007 року б/н, зареєстрований у Кегичівському відділі Харківської філії ДП Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 17 березня 2008 року за

№ 29, укладений між ОСОБА_4 та ПСП імені Щорса.

Зобов?язано ПСП імені Щорса повернути ОСОБА_4 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,1450 га, кадастровий № НОМЕР_1, яка розташована на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, що належить ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за НОМЕР_3.

Стягнуто з ПСП імені Щорса на користь ОСОБА_4 судові витрати: по сплаті судового збору в розмірі 1 102,40 грн, на проведення почеркознавчої експертизи 9 003,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний договір оренди позивачем не підписувався. Відсутність волевиявлення позивача на укладання цього договору є доведеною, а тому він має бути визнаний недійсним, а земельну ділянку витребувано із незаконного володіння відповідача. Позивачем заявлені вимоги у межах строків позовної давності, оскільки лише в червні 2016 року ОСОБА_4 отримала з відділу Держгеокадастру у Кегичівському районі Харківської області копію договору оренди землі, що є моментом початку перебігу строку позовної давності.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 23 січня 2018 року апеляційну скаргу ПСП імені Щорса залишено без задоволення.

Рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 14 грудня

2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про недійсність оспорюваного договору з підстав не відповідності вимогам частини першої статті 215 ЦК України є обґрунтованим. Сам факт отримання позивачем орендної плати земельної ділянки не спростовує факт відсутності вільного волевиявлення останнього на укладання оспорюваного договору на умовах, що в ньому викладені. Доводи позивача про те, що про укладення договору на викладених в ньому умовах він дізнався в межах строку позовної давності не спростовані належними та допустимими доказами.

16 лютого 2018 року ПСП імені Щорса подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 23 січня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом порушено порядок призначення судово-почеркознавчої експертизи, встановлений частиною третьою статті 143 ЦПК України у редакції 2004 року, зокрема не враховано пояснення учасників справи, що свідчить про недопустимість висновку в якості доказу про відсутність волевиявлення позивача на укладання договору. Крім того, судами не надано належної правової оцінки тому факту, що протягом усього часу дії договору (з 2007 року) позивач отримував орендну плату, що свідчить про його обізнаність з умовами договору. Тому позивач звернувся до суду з указаним позовом поза межами строку позовної давності.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,1450 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області.

Звертаючись до суду з указаним позовом, представник позивача посилався на те, що позивач, у червні 2016 року звернувшись до відділу Держгеокадастру у Кегичівському районі Харківської області із заявою про надання інформації існування правового обтяження на його земельну ділянку у Державному реєстрі земель, дізнався про існування укладеного 01 лютого 2007 року від її імені з ПСП імені Щорса договору оренди вказаної земельної ділянки, зареєстрованого у Кегичівському відділі Харківської філії ДП «Центр Державного земельного кадастру», про що здійснено запис 17 березня

2008 року № 29, терміном на 15 років. Разом з договором оренди земельної ділянки від імені позивача підписано акт приймання-передачі вказаної земельної ділянки та акт визначення меж земельної ділянки без дати.

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 13 вересня

2017 року № 15196/16803 підписи від імені ОСОБА_4 в договорі оренди землі від 01 лютого 2007 року б/н в графі «Орендодавець», в акті приймання-передачі земельної ділянки від 01 лютого 2007 року згідно з договором оренди б/н від 01 лютого 2007 року в графі «Земельну ділянку передав», виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_4

(а. с. 187-191).

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною третьою статті 215 ЦК України зазначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Встановивши, що підпис від імені ОСОБА_4 в графі «Орендодавець» в договорі оренди земельної ділянки від 01 лютого 2007 року б/н, укладеному між ОСОБА_4 та ПСП імені Щорса, виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_4, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визнання такого договору недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України та застосування наслідків його недійсності.

Доводи ПСП імені Щорса про те, що сторонами виконувались умови договору оренди землі і позивач систематично отримував від відповідача орендну плату не можуть бути підставою для відмови в позові, оскільки, виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним, що відповідає роз'ясненням, викладеним у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відхилили доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності та правильно виходили із того, що перебіг строку позовної давності починається не з моменту отримання позивачем плати за користування земельною ділянкою, а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, тобто укладення договору від його імені. Оскільки позивачу стало відомо про існування оспорюваного договору оренди земельної ділянки та акта прийому-передачі землі лише у червні 2016 року, то строк позовної давності позивачем не пропущено.

Така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від

07 листопада 2018 року справа №575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18).

Доводи касаційної скарги про порушення судом порядку призначення судово-почеркознавчої експертизи не підтверджені належними доказами та не узгоджуються з матеріалами справи.

З урахуванням наведеного висновки судів про задоволення позову є правильними.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2018 року зупинено виконання рішення Кегичівського районного суду Харківської області від

14 грудня 2017 року та постанови апеляційного суду Харківської області від

23 січня 2018 рокудо закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаних судових рішень підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства імені Щорса залишити без задоволення.

Рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 14 грудня

2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 23 січня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року та постанови апеляційного суду Харківської області від 23 січня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська