Справа № 465/2022/17 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/281/18 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Шандри М.М. і Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Цапа П.М.,

позивача ОСОБА_3 і його представника - адвоката ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5 і його представника - адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, у якому просив стягнути з відповідача на користь позивача 1 122 грн. 20 коп. на відшкодування майнової шкоди та 10 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, а всього 11 122 грн. 20 коп.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 14 березня 2014 року відповідач ОСОБА_5, перебуваючи на сходовій клітці між першим та другим поверхом у будинку №26 по вул. Науковій у м.Львові, під час конфлікту спричинив позивачу тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 396 від 19.03.2014 року відносяться до легких тілесних ушкоджень. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 07.02.2017 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 було закрито у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а заявлений потерпілим в кримінальному проваджені позов залишено без розгляду. За весь час розгляду кримінального провадження відповідач навіть не вибачився перед позивачем за скоєне, жодним чином не допоміг у його лікуванні та не цікавився станом його здоров'я (а.с. 1-2).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1 122 грн. 20 коп. за відшкодування майнової шкоди та 10 000 гривень моральної шкоди, а всього 11 122 грн. 20 коп.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 50-53).

Дане рішення оскаржив відповідач.

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

Вважає, що наявні у матеріалах кримінального провадження квитанції про придбання позивачем кардіомагнілу та каптопрілу «не можуть бути доказом витрат на лікування синців», яких відповідач завдав позивачу згідно висновків судово-медичної експертизи.

Покликаючись на те, що судом «обвинувального вироку про доведеність (апелянта) вини не ухвалювалося», та стверджуючи, що конфлікт 14.03.2014 року ніби-то спричинила дружина позивача по справі, вважає неправомірним стягнення з нього моральної шкоди.

Вважає, що положення статті 1187 ЦК України та роз'яснення, які містяться у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки» (посилання на які міститься у мотивувальній частині оскаржуваного рішення), жодного відношення до спірних правовідносин не мають (а.с. 59-62).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і його представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони відповідача і його представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також, що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК порядку відповідне судове рішення.

Згідно наявної у матеріалах справи копії ухвали Франківського районного суду м. Львова від 07.02.2017 року, ОСОБА_5 було звільнено від кримінальної відповідальності за частиною 1 ст. 125 КК України на підставі клопотання його адвоката і за згодою самого ОСОБА_5 на підставі ст. 49 КК України - у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (а.с. 3).

З урахуванням вище наведеного, будь-які доводи ОСОБА_5 про його невинуватість у вчиненні 14.03.2014 року кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 ст. 125 КК України, стосовно ОСОБА_3 (позивача) до уваги прийматися не можуть.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 1 ст. 82 ЦПК України - що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Аналогічні за змістом норми містяться у статтях 10, 60, 61 (ч.1) ЦПК України в редакції, яка була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення оскаржуваного рішення.

У п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" міститься роз'яснення про те, що шкода, заподіяна особі підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

У підпунктах „а" і „в" п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" міститься роз'яснення про те, що компенсація (відшкодування) витрат на додаткове харчування (якщо його неможливо забезпечити в лікувально-профілактичному або реабілітаційному закладі) визначається за раціоном, складеним дієтологом чи лікарем, який лікує, та затвердженим МСЕК або судово-медичною експертизою на підставі інформації органів державної статистики про середні ціни на продукти харчування в торговельній мережі того місяця, в якому їх придбали, а розмір витрат на ліки, лікування, протезування, предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

Задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 1 122 грн. 20 коп. спричиненої майнової шкоди суд мотивував тим, що в матеріалах вище згаданої кримінальної справи знаходяться «копії квитанцій та товарних чеків, згідно яких позивач придбав 19.05.2014 року (через більш, як два місяці після заподіяння йому легких тілесних ушкоджень!) кардіомагніл та каптопріл».

В той же час, як вбачається з журналів судових засідань, в ході розгляду судом даної цивільної справи матеріали кримінальної справи не оглядалися та не досліджувалися, а в матеріалах даної цивільної справи будь-які докази про понесені позивачем витрати на лікування відсутні.

З урахуванням вище наведеного колегія суддів приходить до висновку про скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1 122 грн. 20 коп. на відшкодування майнової шкоди та про ухвалення в цій частині нової постанови - про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги за її недоведеністю.

У відповідності до роз'яснень, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3) і розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (зокрема, стану здоров'я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану - п.9).

Позовні вимоги (зокрема - в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.) обґрунтовано лише вище згаданою ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 07.02.2017 року, якою ОСОБА_5 було звільнено від кримінальної відповідальності за частиною 1 ст. 125 КК України у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за нанесення ним легких тілесних ушкоджень позивачу.

Будь-яких інших доказів, які б свідчили про втрати позивача немайнового характеру (зокрема - про їх тривалість, можливості відновлення тощо), тривалість його лікування та стан здоров'я позивачем в обґрунтування позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди до суду подано не було.

За вище наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що визначене судом першої інстанції відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. не в повній мірі відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, оскільки у матеріалах справи та в оскаржуваному рішенні відсутнє належне обґрунтування стягнення моральної шкоди у згаданому розмірі за заподіяння легких тілесних ушкоджень, а відтак вважає за необхідне зменшити розмір моральної шкоди, яка підлягає до відшкодування з відповідача на користь позивача, до 5 000 грн.

Колегія суддів також погоджується з доводами апеляційної скарги стосовно того, що

положення статті 1187 ЦК України та роз'яснення, які містяться у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки» (посилання на які міститься у мотивувальній частині оскаржуваного рішення), жодного відношення до спірних правовідносин не мають, а тому вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання на вище згадане, як на норми права, якими суд мотивував оскаржуване рішення.

Частиною 6 ст. 141 ЦПК України (в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи) встановлено, що у випадку, коли сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат (в даному випадку - позивачі), з другої сторони (відповідача) стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а за змістом частини 13 ст. 141 - що суд апеляційної інстанції, у випадку зміни рішення або ухвалення нового, відповідно змінює розподіл судових витрат.

За вище наведених обставин оскаржуване рішення (у зв'язку з його змінами) в частині стягнення з ОСОБА_5 в дохід держави 1 280 грн. судового збору також підлягає зміні, а саме: зменшенню розміру судового збору, який підлягає до стягнення з нього в дохід держави, з 1 280 грн. до 320 грн. - пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 частково задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1 122 грн. 20 коп. на відшкодування майнової шкоди скасувати та в цій частині ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди змінити, зменшивши розмір моральної шкоди, який підлягає до стягнення зОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, з 10 000 грн. до 5 000 (п'яти тисяч) грн.

Виключити з мотивувальної частини рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2017 року посилання на положення статті 1187 ЦК України та роз'яснення, які містяться у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки», як на норми права, якими суд мотивував оскаржуване рішення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_5в дохід держави судового збору змінити, зменшивши розмір судового збору, який підлягає до стягнення з нього в дохід держави, з 1 280 грн. до 320 грн.

В решті рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 10 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: