Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 756/3328/16-ц

провадження № 61-15075св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

треті особи: ОСОБА_5, приватне акціонерне товариство «Акціонерна Страхова Компанія «Омега»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2017 року у складі судді Васалатія К. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Борисової О. В., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), треті особи: ОСОБА_5, приватне акціонерне товариство «Акціонерна Страхова Компанія «Омега» (далі - ПАТ «АСК «Омега»), у якому просив визнати кредитні договори від 21 серпня 2007 року та від 10 січня 2008 року удаваними угодами в частині зазначення валюти зобов'язання.

Позовна заява мотивована тим, що 21 серпня 2007 року між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладений кредитний договір, за умовами якого він отримав кредит в сумі 31 392 дол. США на придбання автомобіля «SUBARU FORESTER», а 10 січня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір на суму 21 148 доларів США на придбання автомобіля «Lancia Musa».

Зазначає, що банком надано споживчі кредити у доларах США з цільовим використанням на придбання автомобілів. Проте кредитні договори, на підставі яких було передано право власності на зазначені транспортні засоби, були укладені із зазначенням ціни у гривні.

Також умови кредитних договорів про зобов'язання укласти договори страхування транспортних засобів (предмету застави) виключно з ПрАТ «АСК «Омега» фактично свідчать про антиконкурентну змову страхової компанії та банку з метою усунення інших страхових компаній від роботи з клієнтами даного банку.

Таким чином, просив суд визнати факт порушень відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про захист економічної конкуренції», Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» та задовольнити позов.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що кредитними договорами обумовлена обставина, що грошові кошти надано в іноземній валюті - долар США, тому відсутні підстави вважати, що кредитні договори є удаваними і сторони мали на меті приховування іншого правочину. Умовами кредитного договору від 21 серпня 2007 року та кредитного договору від 10 січня 2008 року не передбачено обов'язку ОСОБА_4 укласти договори страхування транспортних засобів (предмету застави) саме з ПрАТ «АСК «Омега».

У травні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що умовами договорів передбачено надання кредиту у доларах США, проте такі кошти ним не отримувались, а підприємства, у яких придбано автомобіль, отримали кошти у гривні. Такі дії свідчать про те, що при укладенні договорів сторони мали на меті укласти інші правочини, що є наслідком для визнання їх удаваними. Умови договору в частині зазначення конкретної страхової компанії, у якій слід укласти договори страхування, є порушення прав позивача, як споживача.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 27 березня 2018 року справу № 756/3328/16-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 1 серпня 2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 31 392 дол. США.

За договором купівлі-продажу транспортного засобу від 15 серпня 2007 року № 124-КР ОСОБА_4 за 174 222 грн придбав транспортний засіб «SUBARU FORESTER», 2007 року випуску.

21 серпня 2007 року між сторонами укладено договір застави, предметом якого є автомобіль «SUBARU FORESTER», реєстраційний номер НОМЕР_1, у п. 14 якого зазначено про обов'язок заставодавця протягом двох робочих днів від дати укладення цього договору застрахувати предмет застави на користь заставодержателя на весь період дії кредитного договору про відкриття кредитної лінії від ризиків.

10 січня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в сумі 21 148 дол. в США.

За договором купівлі-продажу автомобіля від 20 грудня 2007 року № 85/20-12-2007 ОСОБА_4 за 118 900 грн придбав автомобіль «Lancia Musa», колір червоний.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати спірні угоди удаваними.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат