П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2018 року м. Київ

Справа № 22-1217 Головуючий у1-й інстанції - Шевченко В.М.

Унікальний №755/513/18 Доповідач - Пікуль А.А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Гаращенка Д.Р.

НевідомоїТ.О.

за участю секретаря Пузикової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю &q?ар;Торговий дім &q? в;Україна&q?іс;, Публічного акціонерного товариства Банк &q?лі;Морський&q?ер;, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання договору іпотеки недійсним,-

у с т а н о в и л а:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 пред'явив в суд позов до ТОВ &q? Т;Торговий дім &q?ив;Україна&q?ов;, ПАТ Банк &q?рг;Морський", третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання договору іпотеки недійсним (т.1, а.с.4-14).

Позивач просив визнати недійсним договір іпотеки від 07 лютого 2013 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю &quТо;Торговий дім &q?ен;Україна&q?да; (далі - ТОВ &q?го;ТД &qu&q;Україна&q?&q;) та Публічним акціонерним товариством Банк &q?а ;Морський&q?ці; (далі - ПАТ Банк &q?нк;Морський&q?ьк;); в рахунок часткового погашення боргу ТОВ &quв ;ТД &q? ;Україна&quпо; перед ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 16 лютого 2012 року, розмір якої станом на 08 грудня 2017 року становить 10 203 970 гр. 23 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - фруктосховище і трансформаторну підстанцію АДРЕСА_1, що належить на праві власності ТОВ &q?а,;ТД &quна;Україна&q?ра;, шляхом продажу вказаного майна з публічних торгів за початковою ціною не нижче 1 933 580 грн.

Позов обґрунтований тим, що відповідач ТОВ &q?зо;ТД &q?нт;Україна&qu щ; не виконав належним чином умов Договору купівлі-продажу, укладеного 16 лютого 2012 року між позивачем та ТОВ &q? 1;ТД &q? 2;Україна&q?ж ; на виконання умов Договору про отримання завдатку від 31 жовтня 2011 року, у зв'язку з чим у ТОВ &qu ;ТД &qu20;Україна&quзв; перед ОСОБА_4 виникла заборгованість у розмірі 331250 доларів США, що станом на 08 грудня 2017 року становить 8983288, 99 грн., а також 3 % річних у розмірі 1220681,24 грн., а всього 10203970, 23 грн.

Крім того, 07 лютого 2013 року між ТОВ &qu'>;ТД &q?го;Україна&q? 2; та ПАТ Банк &qu &;Морський&qut;; укладений договір іпотеки №298, відповідно до якого ТОВ &q?ір;ТД &q?ки;Україна&q?ов; передало в іпотеку спірне нерухоме майно відповідачу ПАТ Банк &q?пі;Морський&q? м;. Однак позивач вважає, що договір іпотеки № 298 від 07 лютого 2013 року є недійсним, оскільки такий правочин вчинено без згоди позивача як первинного іпотекодержателя.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року позовні вимоги залишені без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 через свого представника, адвоката ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (т.3, а.с.156-172).

У відзивах на апеляційну скаргу представник ТОВ &quві;ТД &quна;Україна&q? с;, адвокат ОСОБА_5, та ПАТ Банк &q?на;Морський&q?ка; в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ Банк &q?вн;Морський&q?би; ОСОБА_6 заперечували проти її задоволення та вказали, що Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, з урахуванням усіх обставин справи, з повним та всебічним дослідженням доказів, а тому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (т.4, а.с.1-8, 20-26).

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників судового розгляду: представника позивача, адвоката ОСОБА_3, який підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити; представника ТОВ &q?у ;ТД &q?ив;Україна&q?до;, адвоката ОСОБА_5 та представників ФГВФО, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

В рамках даної справи сторонами не оспорюються наступні обставини, встановлені районним судом.

31 жовтня 2011 року у м. Севастополь ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_7, що діяв на підставі довіреності від 10 жовтня 2011 року, та ТОВ «Торговий Дім «Україна», в особі директора ОСОБА_8, підписали договір про отримання завдатку, яким сторони зобов'язались у строк до 01 травня 2012 року укласти договір купівлі-продажу майна, а саме: фруктосховища і трансформаторної підстанції АДРЕСА_1.

Згідно з п. 3 Договору, в забезпечення своїх зобов'язань, передбачених п. 1 даного Договору, покупець ТОВ «ТД «Україна» передав у якості завдатку, а продавець ОСОБА_4 прийняв в якості завдатку, грошові кошти в сумі 468 000,00 грн., що еквівалентно 58 500,00 доларів США (Том 1, а.с.66).

16 лютого 2012 року ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_7, що діяв на підставі довіреності від 10 жовтня 2011 року, та ТОВ «Торговий Дім «Україна», в особі директора ОСОБА_8, підписали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Кузьменко Н.П., зареєстрований в реєстрі за № 249, предметом якого є продаж нерухомого майна, а саме: фруктосховища і трансформаторної підстанції АДРЕСА_1 (Том 1, а.с.67-68).

За даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 вересня 2017 року, згідно архівного запису та запису приватного нотаріуса Севастопольського міського нотаріального округу Кузьменко Н.П. від 07 лютого 2013 року, об'єкт нерухомого майна - фруктосховище загальною площею 4 602,1 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, зареєстроване на праві власності за ТОВ «Торговий Дім «Україна» на підставі Свідоцтва про право власності, серія а номер б/н, виданого 20 листопада 2012 року Фондом комунального майна Севастопольської міської Ради на підставі рішення серії СМР № 339 від 12 листопада 2002 року, наказу ФКМ СМР № 01-0/1953 від 15 листопада 2012 року (Том 1, а.с.69-71).

07 лютого 2013 року між ТОВ «Торговий дім «Україна» та ПАТ Банк «Морський» укладений Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Кузьменко Н.П., за умовами якого спірне нерухоме майно було передане в іпотеку Банку. Суду оригінал даного Договору не наданий, з огляду на місцезнаходження договору в АР Крим, що є анексованим. Однак укладення зазначеного іпотечного договору та його умови є фактичними обставинами, що визнані учасниками справи, тому не підлягають доказуванню, за відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

За встановлених обставин, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з такого.

Договір про отримання завдатку від 31 жовтня 2011 року, підписаний ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_7, що діяв на підставі довіреності від 10 жовтня 2011 року, та ТОВ «Торговий Дім «Україна», в особі директора ОСОБА_8 (Том 1, а.с.66), є попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки за його положеннями сторони зобов'язались у певний термін, тобто до 01 травня 2012 року, укласти основний договір купівлі-продажу нерухомого майна на умовах, встановлених цим попереднім договором. Однак вказаний попередній Договір від 31 жовтня 2011 року не відповідає вимогам цивільного законодавства щодо його форми, з огляду на те, що цей договір не посвідчений нотаріально та не зареєстрований державним реєстратором у встановленому на час підписання цього договору порядку, що є порушенням форми Договору, яка має відповідати формі, встановленій для основного Договору купівлі-продажу нерухомого майна, та передбачає обов'язковість письмової форми договору, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Тому досліджуваний Договір завдатку від 31 жовтня 2011 року є нікчемним та, відповідно, таким, що не створює юридичних наслідків для його сторін, в тому числі в розрізі даного спору.

Договір купівлі-продажу від 16 лютого 2012 року (Том 1, а.с.67-68), предметом якого є спірне нерухоме майно: фруктосховище і трансформаторна підстанція АДРЕСА_1, є нікчемним у відповідності до вимог статей 210, 215, 657 Цивільного кодексу України та не може створювати будь-яких правових наслідків для його сторін, в тому числі в розрізі даного спору, оскільки судом встановлено відсутність на Договорі відмітки про його державну реєстрацію за місцем розташування об'єкту Договору у Комунальному підприємстві Севастопольської міської Ради «Бюро технічної інвентаризації і державної реєстрації об'єктів нерухомого майна», та матеріали справи не містять Витягу про реєстрацію права власності за цим Договором саме в БТІ, що відповідає правилам державної реєстрації права власності на нерухоме майно станом на день підписання Договору.

Оскільки суд встановив відсутність доказів набуття позивачем ОСОБА_4 у власність спірного нерухомого майна, він дійшов висновку про відсутність правових підстав для здійснення позивачем захисту права власності на майно, що є предметом Договору іпотеки від 07 лютого 2013 року, укладеного між ТОВ «Торговий Дім «Україна» та ПАТ Банк «Морський», не будучи при цьому стороною цього Договору. Тому вимоги позивача в частині незнання недійсним Договору іпотеки від 07 лютого 2013 року районний суд також визнав такими, що не підлягають задоволенню, за безпідставністю заявленого позову.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги позивача, поданої через адвоката ОСОБА_3, апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що висновки районного суду щодо підстав для відмови у позові не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Судом невірно застосовано до спірних правовідносин положення статей 210, 215 ЦК України та не застосовано правила, встановлені ст. ст. 694-695 ЦК України.

Висновок районного суду про те, що Договір завдатку від 31 жовтня 2011 року є нікчемним та, відповідно, таким, що не створює юридичних наслідків для його сторін, правового значення для вирішення даного спору не має, оскільки вимоги позивача базуються на положеннях укладеного між ним і ТОВ &q? б;ТД &q? н;Україна&q?х ;Договору купівлі-продажу від 16 лютого 2012 року, посвідченого нотаріально.

Висновок районного суду про те, що Договір купівлі-продажу від 16 лютого 2012 року є нікчемним у відповідності до вимог статей 210, 215, 657 Цивільного кодексу України та не може створювати будь-яких правових наслідків для його сторін, є невірним. Суд неправильно застосував до спірних правовідносин положення ст. 215 ЦК України та помилково ототожнив державну реєстрацію правочину (редакція ч.4 ст. 334 ЦК до 01.01.2013) із державною реєстрацією права власності за договором (редакція ч.4 ст. 334 ЦК з 01.01.2013), який зареєстрований у реєстрі за № 249.

Отже правові підстави вважати нікчемним Договір купівлі-продажу, укладений 16 лютого 2012 року між ОСОБА_4 і ТОВ &q?уп;ТД &q?од;Україна&q?ен;, відсутні.

За правилами ст. ст. 694-695 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару. З моменту передання товару, проданого в кредит, і до його оплати продавцю належить право застави на цей товар (ч. ч. 1. 3, 6 ст. 694 ЦК). Договором про продаж товару в кредит може бути передбачено оплату товару з розстроченням платежу. Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів. Якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, продавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару. До договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу застосовуються положення частин третьої, п'ятої та шостої статті 694 цього Кодексу (ст. 695 ЦК).

У даній справі 16 лютого 2012 року ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_7, що діяв на підставі довіреності від 10 жовтня 2011 року, та ТОВ «Торговий Дім «Україна», в особі директора ОСОБА_8, уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна - фруктосховища і трансформаторної підстанції АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Кузьменко Н.П., зареєстрований в реєстрі за № 249, (т. 1, а.с.67-68).

Розділом 2 цього Договору визначений порядок розрахунків між його сторонами. Відповідно до п. 2.1. Договору продаж об'єкта здійснюється у розмірі 3 264 00 грн., що еквівалентно 408 000 доларів США, з яких 954 880 грн., що еквівалентно 119360 доларів США, покупець сплатив продавцю до укладення цього Договору, а наступні платежі здійснюються по графіку: - до квітня 2012 року включно покупець зобов'язаний сплатити продавцю 700 000 грн., що еквівалентно 87 500 доларам США; - до квітня 2013 року включно 970 000 грн., що еквівалентно 121 250 доларам США; - до квітня 2014 року включно 980 000 грн., що еквівалентно 122 500 доларам США.

Отже даний договір є договором про продаж товару в кредит, яким передбачено оплату товару з розстроченням платежу.

Відповідно до умов п. 3.4. Розділу 3 цього Договору &qunt;Гарантії та претензії&qust; у випадку порушення умов п. 2.1. Договору покупець зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (п. 3 ч.1 ст. 3 ЦК України).

Згідно зі ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За правилами ч.1 ст. 627 ЦК Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ураховуючи зазначені положення укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Торговий Дім «Україна» договору купівлі-продажу нерухомого майна - фруктосховища і трансформаторної підстанції № 7708, у контексті положень вищенаведених норм цивільного законодавства у їх взаємному зв'язку, суд доходить до висновку, що у даному договорі про продаж товару в кредит, яким передбачено оплату товару з розстроченням платежу, сторони скористались наданим їм ЦК України правом свободи договору та можливістю відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини в частині відповідальності за прострочення оплати товару на власний розсуд.

За відсутності прямої вказівки на це в договорі, у суду немає підстав вважати, що сторони договору замість передбаченого ст. ст. 694-695 ЦК України права продавця, зокрема вимагати повернення неоплаченого товару у разі, якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, передбачили у п. 3.4. Договору право продавця на отримання пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення, яку покупець зобов'язаний сплатити у випадку порушення умов п. 2.1. Договору.

Тому у суду немає також підстав вважати, що у даному випадку передбачене ч.6 ст. 694 ЦК України право застави продавця на проданий товар втрачається, оскільки воно забезпечувало право покупця вимагати повернення товару у разі прострочення оплати за товар, від якого сторони відмовились.

Отже у даному випадку має місце застава нерухомого майна - фруктосховища і трансформаторної підстанції АДРЕСА_1, встановлена ч.6 ст. 694 ЦК України.

За правилом ч.1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

За правилами Закону України &qust;Про іпотеку&quju; у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 16 лютого 2012 року,іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (ст. 3 цього Закону у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу)

Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній

реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно (ст. 4 цього Законуу редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу).

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що у разі невиконання покупцем за Договором купівлі-продажу від 16 лютого 2012 року свого обов'язку сплатити за придбане майно, продавець набуває право звернення стягнення на це майно.

У даному випадку позивач стверджує, що всупереч умовам укладеного між ними договору, відповідач ТОВ &q?ва;ТД &q?дж;Україна&q?пе; не сплатив ОСОБА_4 87 500 доларів США, які повинен був сплатити до 20 квітня 2012 року, та всі наступні за графіком платежі (т.1, а.с.7).

Відповідач, ТОВ &qunt;ТД &qut';Україна&qu=U;, частково визнає обставину не сплати чергових платежів і зазначає, що до 31 жовтня 2013 року ним було сплачено за договором купівлі-продажу від 16 лютого 2012 року 2 363 27 грн. 58 коп., що еквівалентно 295 787 доларів США 38 центів. Останній платіж був здійснений 31 жовтня 2013 року (т.1, а.с.212, 217).

При цьому відповідач зазначає, що невиконання зобов'язання було пов'язане із виникненням форс-мажорних обставин унаслідок того, що 20 лютого 2014 року РФ почала військову агресію проти України, в результаті чого був окупований Крим і місто Севастополь, а ТД &qu0 ;Україна&qu р; втратив можливість використовувати придбане за договором майно, що знаходиться у Криму, у своїй господарській діяльності.

Водночас відповідач стверджує, що ОСОБА_4 в проміжок часу починаючи з квітня 2014 року і до подачі позовної заяви до суду - 15 грудня 2017 року, будь-яких заходів, перемовин по виконанню зобов'язань за вказаним договором з ТОВ &q?вн;ТД &q?и ;Україна&qu15; не здійснював.

З огляду на таке ТОВ &qu.4;ТД &qupa;Україна&qust; подав до суду письмову заяву про застосування строків позовної давності при вирішенні даного спору (т.1, а.с.212).

Не обговорюючи момент настання права першої вимоги унаслідок прострочення сплати чергового платежу, суд констатує, що відповідно до умов договору, право вимоги за останнім платежем виникло у ОСОБА_4 принаймні 1 травня 2014 року, оскільки останній платіж повинен бути сплачений до квітня 2014 року включно (згідно з формулюванням у договорі).

Тому початок перебігу позовної давності у даному спорі за останнім платежем слід відраховувати від 1 травня 2014 року.

Позов до суду поданий (направлений поштою) 24 грудня 2017 року (т.1, а.с.34), тобто за межами загальної позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16 Верховний Суд України зазначив, зокрема, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Верховним Судом України у даній справі висловлено правову позицію стосовно того, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України(зараз - ст. 81 ЦПК), про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, право вимоги у даному спорі чітко прив'язане до дат сплати чергових платежів, визначених Розділом 2 Договору купівлі-продажу. Так відповідно до п. 2.1. Договору продаж об'єкта здійснюється у розмірі 3 264 00 грн., що еквівалентно 408 000 доларів США, з яких 954 880 грн., що еквівалентно 119360 доларів США, покупець сплатив продавцю до укладення цього Договору, а наступні платежі здійснюються по графіку: - до квітня 2012 року включно покупець зобов'язаний сплатити продавцю 700 000 грн., що еквівалентно 87 500 доларам США; - до квітня 2013 року включно 970 000 грн., що еквівалентно 121 250 доларам США; - до квітня 2014 року включно 980 000 грн., що еквівалентно 122 500 доларам США.

Виходячи з фактичних обставин даної справи у контексті викладеної вище правової позиції Верховного Суду України, у разі ненадходження чергового платежу у строки, визначені договором, позивач об'єктивно повинен був знати, що його право є порушеним.

Посилання позивача на те, що він довідався про існування оспорюваного договору іпотеки від 07 лютого 2013 року лише у вересні 2017 року, відхиляються апеляційним судом як безпідставні. Адже за звичайних обставин ОСОБА_4 міг довідатися про існування цього договору принаймні одразу після пред'явлення до ТОВ &q?та;ТД &q?же;Україна&q?ни; вимоги про звернення стягнення на предмет застави починаючи з моменту несплати чергового платежу. У даному випадку позивач стверджує, що ТОВ &q?ро;ТД &q?нн;Україна&q? н; не сплатив ОСОБА_4 87 500 доларів США, які повинен був сплатити до 20 квітня 2012 року, та всі наступні за графіком платежі (т.1, а.с.7). Отже про існування оспорюваного договору іпотеки позивач міг довідатися принаймні починаючи з травня 2013 року при реалізації свого права на пред'явлення вимоги після несплати чергового платежу.

Аргументи позивача про те, що позовна давність не спливла унаслідок переривання перебігу строку позовної давності, оскільки після анексії Криму РФ уповноважений представник позивача ОСОБА_7 вів переговори щодо сплати заборгованості за договором купівлі-продажу від 16 лютого 2012 року з уповноваженими представниками ТОВ &q?. ;ТД &q?ре;Україна&q? с;, не можуть бути прийняті апеляційним судом з огляду на таке.

Відповідно до положень ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

За загальним правилом такими діями можуть бути, наприклад, часткова виплата боргу, прохання про відстрочку виконання зобов'язання тощо.

За правилом ч.3 ст. 264 ЦК після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У даному випадку на підтвердження наявності переговорів позивач надав суду матеріали переписки електронною поштою та роздруківки телефонних переговорів (т.2, а.с.36-76).

З наданої суду переписки електронною поштою та роздруківки телефонних переговорів убачається, що останній лист перед поданням позову до суду у грудні 2017 року датований 29 вересня 2014 року (т.2, а.с.43-44). Решта листів (т.2, а.с.47-70) датовані 2018 роком, тобто коли позовна заява вже знаходилась у суді. Роздруківка телефонних переговорів (т.2, а.с.71-76) також стосується дат, коли позовна заява вже знаходилась у суді, - 19 лютого та 09 березня 2018 року.

Інших допустимих - письмових, доказів вчинення ТОВ &q? т;ТД &q?ре;Україна&q?ку; у період з 30 вересня 2014 року до 24 грудня 2017 року (дата подання позову до суду) дій, що свідчать про визнання свого боргу перед ОСОБА_4, суду не надано.

Отже ОСОБА_4 при зверненні до суду з даним позовом пропущено строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові.

За правилами ч.1 ст. 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч.2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за спливом позовної давності.

Оскільки рішення суду першої інстанції скасовується апеляційним судом з ухваленням нового рішення унаслідок невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильного застосування районним судом норм матеріального права, доводи апеляційної скарги позивача щодо процесуальних порушень під час розгляду справи районним судом (розгляд справи: неповноважним судом; у відсутності позивача; без залучення ОСОБА_7 у якості третьої особи; без допиту свідків та дослідження ряду доказів) не потребують окремого дослідження.

Підстав для зміни судом апеляційної інстанції розподілу судових витрат також немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 грудня 2018 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома