Житомирський апеляційний суд
Справа №279/927/18 Головуючий у 1-й інст. Невмержицька О. А.
Категорія 5 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №279/927/18 за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до державного реєстратора Богуша Олександра Васильовича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання незаконним рішення і скасування реєстрації права власності

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 жовтня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Невмержицької О.А.,

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в інтересах яких діє за дорученням представник ОСОБА_4, звернулись до суду з позовом та просили визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 27.09.2017 року індексний номер 37350411 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за TOB «Кей-Колект», винесеного державним реєстратором Богуш О.В. Житомирської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Житомирської області, номер запису про право власності: НОМЕР_1 та стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

В обґрунтування вимог позову зазначено, що 03 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно умов якого Банк надав позивачу кредит в розмірі 12000 доларів США. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором того ж дня між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, предметом якого є кв. АДРЕСА_1 що належить на праві власності позивачам. На виконання своїх кредитних зобов'язань позивачі відповідно до кредитного договору виплачували Банку тіло кредиту та суму процентів за користування кредитом. Проте, внаслідок всесвітньої економічної кризи та стрімким зростанням курсу долара по відношенню до гривні вони втратили можливість сплачувати вартість кредиту за збільшеним валютним курсом, про що повідомляли Банк та просили зафіксувати обмінний курс для погашення кредиту, проте Банк відмовив.

В подальшому, 12.06.2012 року між Банком та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу за №4, за умовами якого Банк відступив TOB «Кей-Колект» право вимоги за названим кредитом та договором іпотеки. Дізнавшись про заміну кредитора, позивачі зверталися до TOB «Кей-Колект» із заявою про переведення валютного кредиту в гривні, але останній відмовив у задоволенні їх заяв.

28.01.2018 року позивачі дізналися із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що 27.09.2017 року Державний реєстратор Богуш О.В. перереєстрував їх квартиру, яка була предметом іпотеки.

Вважають, що перехід права власності на квартиру є незаконним, оскільки здійснюючи реєстраційні дії державний реєстратор Богуш О.В., порушив порядок їх вчинення, провівши державну реєстрацію права власності TOB "Кей-Колект" на квартиру за відсутності на це необхідних правових підстав. А саме, відповідач не перевірив отримання позивачами письмової вимоги іпотекодержателя, ним не дотримані положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті", так як кредит видався в іноземній валюті, а предмет іпотеки складає загальну площу: 50.6 кв.м.; житлову: 29,0 кв.м, крім того, оскільки ТОВ «Кей-Колект» не є фінансовою установою та не має відповідної ліцензії, тому не мало права отримати предмет іпотеки у свою власність в порядку задоволення грошових вимог за неповернутим кредитом та процентами за користування ним.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 жовтня 2018 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 27.09.2017 року індексний номер 37350411 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за TOB «КЕЙ-КОЛЕКТ», винесеного державним реєстратором Богуш Олександром Васильовичем Житомирської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Житомирської області, номер запису про право власності: НОМЕР_1. Вирішено питання щодо відшкодування судових витрат. Продовжено дію заходів забезпечення позову, що вжиті ухвалою Коростенського міськрайонного суду від 28.02.2018 року, протягом дев'яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Кей-Колект», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що суд надав неправильну оцінку умовам договору іпотеки щодо позасудового врегулювання питання погашення заборгованості та дійшов помилкового висновку, що для реєстрації права власності на предмет іпотеки необхідний окремий договір про задоволення вимог іпотеко держателя. Вказує, що в договорі іпотеки міститься застереження щодо позасудового врегулювання спору, що на його думку, прирівнюється до договору, сам договір іпотеки є чинним в повному обсязі, а вказані обставини відсутності окремої домовленості не є підставою для відмови у здійсненні реєстрації права власності на предмет іпотеки державним реєстратором. Водночас вказує, що державним реєстратором вчинені всі дії, які повинні передувати прийняттю рішення про реєстрацію.

Крім того, зазначає, що при винесенні ухвали про забезпечення позову суд не дослідив співмірність заявлених вимог із заходом забезпечення, позивачами не надано належних доказів можливості відчуження іпотечного майна.

Вказує, що суд неправильно застосував положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вважає, що застосування цього Закону можливе лише у разі вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а при вирішенні спору в позасудовому порядку дія Закону не поширюється.

Ще одним доводом апеляційної скарги є те, що при ухваленні рішення суд не дослідив обсяг повноважень державного реєстратора на здійснення реєстраційної дії та не врахував, що він діяв як суб'єкт владних повноважень, що дає підстави вважати про необхідність вирішення питання в порядку адміністративного судочинства із закриттям провадження у справі.

Зазначає, що ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою установою, а тому посилання позивачів в цій частині є безпідставними. Крім того, позивачами не надано доказів щодо відсутності відповідної ліцензії на надання фінансових послуг.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів адвокат ОСОБА_4 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» без задоволення. Зокрема, посилається на те, що ТОВ «Кей-Колект» невірно зазначає, що положеннями п.5.1. розділу 5 «Застереження про задоволення вимог іпотеко держателя» передбачено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Однак відповідно до умов п.5.2.1. договору іпотеки позасудове врегулювання здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Для переходу права власності в рахунок виконання основного зобов'язання в даному випадку необхідно укладення окремого договору, що прямо вказано в договорі іпотеки.

Представник позивачів вказав, що позиція першої інстанції повністю відповідає правовим висновкам Верховного Суду з аналогічними предметами спору таким як : постанова Верховного Суду у справі №644/3532/16-ц від 21.08.2018; постанова Великої палати Верховного Суду у справі №759/6976-ц від 28.11.2018; постанова Великої палати Верховного Суду у справі №554/14813/15-ц від 11.04.2018; постанова Верховного Суду у справі №465/1310/17 від 31.10.2018; постанова Верховного Суду у справі №754/4727/16-ц від 28.11.2018.

На думку представника позивачів посилання відповідачем на постанови Верховного Суду України у справах №756/5909/14-ц від 28.09.2014-ц та №6-1219цс16 від 14.09.2016 є хибним, оскільки у зазначених справах інший предмет спору, а саме - звернення стягнення на майно за рішенням суду.

Представник позивачів зазначає, що іпотекодержатель вказує, що він письмово звертався до позивачів з вимогою щодо погашення заборгованості з попередженням відносно звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте вказана обставина не підтверджена належними та достовірними доказами.

Посилання відповідача на ст.ст. 36-37 Закону України «Про іпотеку» також є необгрунтованими, тому що відповідне застереження відсутнє в договорі іпотеки.

Представник відповідачів також навів свої обґрунтування щодо правильності застосування судом першої інстанції при вирішенні спору Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи 03.10.2008 року між Акціонерним комерційним інвестиційним Банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 на підставі якого Банк надав позичальнику кредит в розмірі 12000 доларів США, 00 цнт. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,50% річних. Кінцевий термін остаточного повного погашення кредитної заборгованості - 03.10.2018 року. Кредит надано з цільовим призначенням - для особистих потреб позичальника, а саме для споживчих потреб (а.с.10).

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором того ж дня між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Добролежою Л.Г. за реєстраційним номером 8020886, відповідно до умов якого позивачі надали в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 50.6 кв.м, що належить їм на праві власності (а.с.11-12).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За змістом статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

11 червня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» укладено договір факторингу за №4, відповідно до умов якого Банк передав TOB «Кей-Колект» право вимоги за вказаними договорами від 03.10.2008 року, укладеними з позивачами.

В силу ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 28.01.2018, державним реєстратором Богуш Олександром Васильовичем, Житомирська обласна філія комунального підприємства «Центр державної реєстрації», Житомирська область, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект» шляхом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Реєстрація квартири була здійснена відповідачем 27.09.2017, запис про право власності НОМЕР_1, підстава виникнення права власності: Договір іпотеки, серія і номер: 8442, виданий 03.10.2008, видавник: приватний нотаріус Коростенського міського нотаріального округу ; договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, виданий 11.06.2012, видавник: ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» (а.с.14-15).

Зазначеною Інформаційною довідкою підтверджується, що реєстрація права власності на предмет іпотеки відбулася на підставі Договору іпотеки.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Згідно ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частин першої та другої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до пункту 4.2 договору іпотеки, звернення стягнення здійснюється на підставі: або рішення суду; або виконавчого напису нотаріуса; або позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку»; або з інших, передбачених законодавством України підстав.

Звернення стягнення на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору іпотеки та розділу V Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до п.5.2 договору іпотеки позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на Предмет іпотеки:

5.2.1. Передача Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»;

5.2.2. Отримання Іпотекодержателем права продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені Іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Отже, положення пункту 5 Іпотечного договору передбачає один із можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, встановивши, що сторони за договором іпотеки погодили можливість виникнення в іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя та у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (підпункти 5.2.1 і 5.2.2 пункту 5.2 договору іпотеки), проте, докази укладення такого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у матеріалах справи відсутні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що проведення державної реєстрації права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним.

За таких обставин доводи апеляційної скарги ТОВ «Кей-Колект» про наявність правових підстав для визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 спростовуються матеріалами справи та аналізом наведених вище норм матеріального права.

Окрім того, 07 червня 2014 року набув чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Отже, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено положеннями кредитного договору ОСОБА_1 отримав грошові кошти в розмірі 12000 доларів США, тобто, кредит було надано в іноземній валюті. Водночас, як вбачається з умов Іпотечного договору, квартира, що знаходиться в м. Коростені, загальною площею 50,6 кв.м., тобто, не перевищує 140,00 кв. метрів. Вказана квартира є єдиним місцем проживання позивачів та у власності останніх не перебуває іншого нерухомого майна.

Отже, суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, дійшов обгрунтованого висновку, що за наслідками прийнятого державним реєстратором Богуш О.В. Житомирської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Житомирської області рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 Житомирської області за ТОВ «Кей-Колект» за відповідним застереженням в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

З огляду на наведене, посилання в апеляційній скарзі на те, що норми Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не можуть бути застосовані в порядку позасудового врегулювання спору щодо погашення заборгованості, є безпідставними.

Також, посилаючись на те, що за вказаним Законом не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно за споживчими кредитами, відповідач в апеляційній скарзі вказує, що кредит не є споживчим.

Зазначені доводи також є безпідставними, оскільки сама назва договору свідчить про укладення договору споживчого кредиту. Доказів того, що кредит було використано на інші, ніж споживчі цілі, матеріали справи не містять.

Є необгрунтованими доводи, наведені в апеляційній скарзі щодо того, що справи про оскарження рішень державних реєстраторів відносяться до адміністративної юрисдикції.

Суд першої інстанції у своєму рішенні надав обґрунтований аналіз щодо питання юрисдикції зазначеної справи.

Так, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У даній справі спір виник між сторонами з приводу порушення права позивачів на квартиру внаслідок дій ТОВ «Кей-Колект» і державного реєстратора щодо реєстрації такого права на неї за ТОВ «Кей-Колект».

Враховуючи те, що спірні правовідносини пов'язані із захистом права позивачів та з належністю виконання договору іпотеки, цей спір не є публічно-правовим і правильно вирішено за правилами цивільного судочинства.

Посилання в апеляційній скарзі на неправомірність забезпечення позову є безпідставними, оскільки відповідачем в установленому законом порядку не оскаржена ухвала суду про забезпечення позову від 28 лютого 2018 року, а тому вона є чинною і не підлягає апеляційному перегляду разом з рішенням суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржена ухвала відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене підстави для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.12.2018.

Головуючий Судді