Справа № 373/596/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 р. м. Переяслав-Хмельницький

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Реви О.І.

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_1

представника позивача - прокурора Кучера І.В.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача - адвоката ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Переяслав-Хмельницький справу за позовом заступника керівника Бориспільської місцевої прокуратури Київської області, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області до ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області про визнання недійсним рішення сільської ради та витребування земельних ділянок з незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

22.03.2017 заступник керівника Бориспільської місцевої прокуратури Київської області звернувся до суду з позовом, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, в якому просив: визнати недійсним рішення ОСОБА_6 сільської ради Переяслав-Хмельницького району №269 від 06.10.2010 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2Г.»; витребувати на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0002 площею 0,25 га, яка розташована в адміністративних межах ОСОБА_6 сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області; витребувати на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області з незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0006 площею 0,25 га та земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0007 площею 1,733 га, які розташовані в адміністративних межах ОСОБА_6 сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

В обґрунтування позову прокурор зазначив, що при прийнятті рішення №269 від 06.10.2010 ОСОБА_6 сільською радою порушено вимоги статей 12, 38, 83, 122 та пункт 12 Перехідних положень Земельного кодексу України. Зокрема, орган місцево самоврядування фактично розпорядився землями за межами населеного пункту, у звязку з чим було передано у приватну власність ОСОБА_2 земельні ділянки державної власності площею 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та площею 1,9830 га - для ведення особистого селянського господарства. Вказане рішення сільської ради стало підставою для видачі ОСОБА_2 державних актів на право приватної власності на земельну ділянку.

Земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0003 площею 1,9830 га за договором купівлі-продажу від 10.06.2016 ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_5, яка в свою чергу поділила земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0006 площею 0,25 га та земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0007 площею 1,733 га.

Прокурор вказує на перевищення сільською радою своїх повноваження при передачі у власність ОСОБА_2 земельних ділянок, з тих підстав, що межі адміністративно-територіальної одиниці села Улянівка та села Тарасівка у передбаченому законом порядку до цього часу не визначені, а відповідно до інформації ДП «Київгеоінформатика» від 16.08.2016 спірні земельні ділянки розташовані за межами цих населених пунктів.

За таких обставин, прокурор просить суд застосувати положення ст. 388 Цивільного кодексу України та витребувати з володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області земельні ділянки, які вибули з володіння держави поза її волею в незаконний спосіб на підставі оспорюваного рішення ОСОБА_6 сільської ради.

Ухвалою суду від 28.07.2017 до участі у справі за згодою позивача залучено ОСОБА_6 сільську раду Переяслав-Хмельницького району Київської області як відповідача.

В судовому засіданні прокурор підтримав позов та пояснив, що обставини даної справи стали відомі під час проведення досудового розслідування в рамках кримінального провадження № 0000124 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України. У березні 2017 прокуратура повідомила Головне управління Держгеокадастру у Київській області про встановлення підстав та намір здійснювати представництво інтересів держави в суді, оскільки останнє проявляє бездіяльність та протягом трьох років не вжило будь-яких заходів на захист інтересів держави в суді.

Від Головного управління Держгеокадастру у Київській області надійшло заперечення на позов, в якому, серед іншого, зазначається про неможливість прийняти земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0002 площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, оскільки відповідно до повноважень, встановлених статтями 15-1 та 122 Земельного кодексу України Управління не є розпорядником таких земель.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 подали заперечення проти позову, посилаючись на правомірність набуття права власності на землю, оскілки спірні земельні ділянки знаходяться в межах населеного пункту с. Улянівка. На підтвердження своїх заперечень надали докази, зокрема лист-відповідь ДП «Київгеоінформатика» від 07.04.2017 № 01-01/216 на звернення ОСОБА_2Г

Крім того, ОСОБА_2 подав суду заяву про застосування строків позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_6 сільської ради позовні вимоги не визнала та подала докази обліку земель, які передавались у власність ОСОБА_2 в погосподарській книзі з зазначенням адреси обєкта нерухомості житлового будинку (с. Улянівка, вул. Левадна, 33), який останній придбав ще у 1991 році. Також пояснила суду, що спірні земельні ділянки виділені у місці відселення мешканців села у звязку з природніми умовами, однак ця земля не передавалась в державну власність та залишається комунальною власністю територіальної громади. Представник також пояснила, що при виділенні земельних ділянок громадянам сільська рада користується інформацією щодо належності земельних ділянок до населених пунктів, яка міститься в «Технічній документації нормативно грошової оцінки земель с. Улянівка та с. Тарасівка.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази по справі в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини.

Між сторонами існує спір, що виник з земельних правовідносин щодо права власності на землю держави та територіальної громади, а також щодо законності переходу права власності на земельні ділянки у власність громадян.

26 квітня 1991 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбав в ОСОБА_7 житловий будинок з усіма надвірними будівлями, який розташований в с. Улянівка Переяслав-Хмельницького району Київської області на земельній ділянці 4000 кв. м., та у 1997 році зареєстрував своє право власності на домоволодіння в Переяслав-Хмельницькому бюро технічної інвентаризації, як то було передбачено діючим на той час законодавством (а.с.64-66).

До моменту реєстрації права власності на нерухоме майно в органах БТІ придбаний житловий будинок та земля, яка перейшла в особисте користування ОСОБА_2 обліковувалась за ними в погосподарській книзі ОСОБА_6 сільської ради за 1991-1995 роки (а.с.138).

Той факт, що придбаний ОСОБА_2 житловий будинок та присадибна земельна ділянка знаходились в межах населеного пункту с. Улянівка підтверджується довідкою ОСОБА_6 сільської ради № 492 від 31.08.2017, сформованої на підставі погосподарських книг за 1967-2017 роки та схемою розташування десяти хатнищ, будівель та земельних ділянок жителів села Улянівка у відповідному місці (а.с.135-136).

09 вересня 2010 року рішенням ОСОБА_6 сільської ради № 265 ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельну ділянку площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, які ним приватизуються (а.с.17).

06 жовтня 2010 року рішенням ОСОБА_6 сільської ради № 269 затверджено технічну документацію землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 1,9830 га для ведення особистого селянського господарства, які ним приватизуються та знаходяться в селі Улянівка, на території ОСОБА_6 сільської ради (а.с.19).

Вказане рішення стало підставою для видачі ОСОБА_2 двох правовстановлюючих документів на землю: державного акту серії ЯМ № 428492 від 02.11.2012, що посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га (присадибна земельна ділянка) з кадастровим номером :05:001:002 та державного акта серії ЯМ № 428491 від 02.11.2012, що посвідчує право власності на земельну ділянку площею 1,9830 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :05:001:003, з подальшою реєстрацією права власності на земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.20-23).

Порівняльний аналіз меж земельних ділянок, які відображені у державних актах серії ЯМ № 428492 та серії ЯМ № 428491, зі схемою розташування хатнищ, будівель та земельних ділянок жителів села Улянівка у відповідному місці (старе село) свідчить, що земельна ділянка попереднього власника домоволодіння ОСОБА_7 увійшла до земель, переданих у власність ОСОБА_2

10 червня 2016 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу відчужив земельну ділянку площею 1,9830 га з кадастровим номером :05:001:003 для ведення особистого селянського господарства на користь ОСОБА_5, яка в подальшому здійснила поділ цієї земельної ділянки на діві: площею 0,25 га, кадастровий номер :05:001:006 та площею 1,733 га, кадастровий номер :05:001:007, зареєструвавши своє право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 27-31).

Отримання ОСОБА_2 державних актів на право власності на земельні ділянки та проведення за ним державної реєстрації права власності є підставою вважати, що у ОСОБА_2 згідно ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України виникло право власності на земельні ділянки.

Перевіривши аргументи сторін, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У звязку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

В постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 №3-806гс16 викладено правовий висновок, згідно якого позов, предметом якого є визнання незаконним та скасування розпорядження органу місцевого самоврядування, яким вирішено питання про передачу у приватну власність земельних ділянок, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволено, оскільки таке розпорядження органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для власників земельних ділянок, оскільки у таких осіб виникло право володіння земельними ділянками, і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Оскільки рішення ОСОБА_6 сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області від 06.10.2010 за № 269 «Про затвердження технічної документації землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2Г.» стало підставою для набуття у власність та оформлення за ОСОБА_2 речових прав на земельні ділянки, таке рішення вичерпало свою дію фактом його виконанням, а тому воно не може визнаватись судом недійсним в порядку ст. 152 Земельного кодексу України, як того просить прокурор.

Водночас, посилання прокурора на перевищення сільською радою повноважень, визначених Земельним кодексом України щодо розпорядження землею за межами населеного пункту та заявлена ним вимога в порядку ст. 388 Цивільного кодексу України про витребування земельних ділянок від громадян на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, вимагає встановлення в останнього права розпоряджатись спірними земельними ділянками та перевірки законності рішення сільської ради про безоплатну передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_2

Частинами 1, 3 ст. 388 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач) власник має право витребувати це майно від набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного відповідача у всіх випадках.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пунктах 70, 71 рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), яке набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Як вбачається з положень ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Порушення порядку набуття права власності на землю є порушенням публічного порядку та інтересів держави.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. а) ч.3 ст. 22 Земельного кодексу України в редакції, що була чинною на момент прийняття сільською радою оспорюваного рішення, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Частина 5 ст. 22 Земельного кодексу України встановлює виключення з цього правила, а саме: землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам.

Відповідно до положень статей 38, 40 Земельного кодексу України земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель можуть передаватись громадянам України безоплатно із земель житлової та громадської забудови в межах населених пунктів та в межах норм, визначених цим Кодексом.

Статтею 121 Земельного кодексу України визначені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, зокрема: для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 гектара; для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у селах не більше 0,25 гектара.

Відповідно до ч.1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч.4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

У частині 1 статті 116 Земельного кодексу України зазначається, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Розмежування земель комунальної та державної власності встановлюється законом.

Так, відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» № 1457- IV від 5 лютого 2004 року, який був чинним на момент прийняття сільською радою спірного рішення, при розмежуванні земель державної та комунальної власності до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст передаються: усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності; земельні ділянки за межами населених пунктів, на яких розташовані об'єкти комунальної власності; землі запасу, які раніше були передані територіальним громадам сіл, селищ, міст відповідно до законодавства України; земельні ділянки, на яких розміщені об'єкти нерухомого майна, що є спільною власністю територіальної громади та держави.

Згідно з ч. 3 ст. 10 Закону 1457- IV розмежування земель державної та комунальної власності здійснюється за проектами, які за замовленням відповідних сільських, селищних, міських рад, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних державних адміністрацій розробляються державними та іншими землевпорядними організаціями.

Відповідно до ч.5 ст. 11 цього Закону визначення меж земельних ділянок у випадках, коли відсутні матеріали встановлення їх у натурі (на місцевості) або ж існуючі межі не відповідають земельно-кадастровій документації, проводиться відповідно до вимог Земельного кодексу України з урахуванням нормативів відведення земельних ділянок.

Пунктом 1 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону 1457-IV передбачалось: у разі якщо межі сіл, селищ, міст не встановлені відповідно до вимог статей 174, 175 та 176 Земельного кодексу України, розмежування земель державної та комунальної власності проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до меж, прийнятих для обліку земель у складі державного земельного кадастру.

За правилами ч.2 ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до положення пункту 12 розділу Х «Перехідні положення Земельного кодексу України», яке було чинним на момент передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

За інформацією Головного управління Держгеокадастру у Київській області станом на час розгляду справи відомості про межі адміністративно-територіальної одиниці села Улянівка Переяслав-Хмельницького району до Державного земельного кадастру не внесені (а.с.18).

Управління Держгеокадастру у Переяслав-Хмельницькому районі також повідомляє про відсутність проекту формування і встановлення меж ОСОБА_6 сільської ради та невнесення меж населених пунктів до Державного земельного кадастру (а.с.33).

Прокурор стверджує, що передані у власність ОСОБА_2 земельні ділянки знаходяться за межами сіл Улянівка, Тарасівка та є державною власністю, посилаючись виключно на інформацію ДП «Київгеоінформатика» за № 01-01/912 від 16.08.2016 (а.с.35-37), однак не надає жодного доказу, сформованого на підставі державної статистичної звітності.

Крім того, ДП «Київгеоінформатика» за зверненням ОСОБА_2 надало протилежну інформацію за № 01-01/216 від 07.04.2017, де стверджується, що передані у власність ОСОБА_2 земельні ділянки з кадастровими номерами :05:001:0002 та :05:001:0002 розташовані в старій частині села Улянівка Переяслав-Хмельницького району Київської області.

Незважаючи на відсутність Проекту формування території і становлення меж ОСОБА_6 сільської ради досліджувані матеріали дають можливість зробити висновок, що вказані земельні ділянки розташовані в межах с. Улянівка (а.с.81-85).

Така інформаціє сприймається судом як більш переконлива, оскільки в ній вказано, що вона надана на підставі дослідження додаткових картографічних та кадастрових матеріалів.

Відтак, твердження прокурора, що сама по собі відсутність містобудівної чи іншої передбаченої законом документації, яка б встановлювала межі с. Улянівка, вказує на те, що ОСОБА_6 сільська рада Переяслав-Хмельницького району Київської області при прийнятті рішення № 269 від 06.10.2010 щодо розпорядження землею перевищила надані їй повноваження, не ґрунтується на вимогах закону та є припущенням.

Прокурором не надано жодного переконливого доказу на підтвердження належності земельних ділянок з кадастровими номерами :05:001:0002 та :05:001:0003, які передані за рішенням сільської ради у власність ОСОБА_2, до земель державної власності.

Крім того експертами Київського науково-дослідницького інституту судових експертиз, за результатами проведення в рамках кримінального провадження експертизи з питань землеустрою надано висновок від 12.11.2015, де в дослідницькій частині зазначається, що рішення ОСОБА_6 сільської ради від 09.09.2010 за № 265 про безкоштовну передачу в приватну власність земельних ділянок ОСОБА_2 прийнято у відповідності до законодавства, чинного на дату прийняття ( а.с.154).

За результатами дослідження Технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки гр. ОСОБА_2 в с. Улянівка Переяслав-Хмельницького району Київської області, експертами зроблений висновок, що зазначена Технічна документація в цілому відповідає вимогам законодавства (а.с.165).

Крім того, державний акт на право власності на земельну ділянку та державна реєстрація права власності на земельні ділянки за ОСОБА_2 та ОСОБА_8 є дійсними, питання їх скасування прокурором не ставиться.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку про недоведеність прокурором незаконного вибуття з власності держави спірних земельних ділянок внаслідок перевищення сільською радою своїх повноважень. Відтак, у суду немає достатніх підстав для їх витребування з володіння громадян на користь Головного управління Держгеокадастру у Київській області, яке до того ж заперечує проти позову.

Відмовляючи прокурору в задоволенні позову, суд також враховує ту обставину, що ОСОБА_2 набув право власності на земельні ділянки в межах норм безоплатної приватизації та без порушень інших законодавчо визначених обмежень щодо перебування відповідної категорії земель у власності громадян.

Суд не розглядає клопотання ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, оскільки відмовляє в задоволенні позову по суті спору.

У звязку з відмовою в позові судовий збір згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України позивачу не відшкодовується. Питання розподілу між сторонами інших судових витрат судом не вирішується з причини відсутності даних про такі витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10-14, 77-82, 263-265, 273 ЦПК України, суд ,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову заступника керівника Бориспільської місцевої прокуратури Київської області, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області до ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області про визнання недійсним рішення сільської ради та витребування земельних ділянок з незаконного володіння відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (03.10.2017) до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Апеляційного суду Київської області через Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення виготовлено 11.05.2018.

Суддя О. І. Рева