Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 320/7144/16

провадження № 61-17127 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Міністерства оборони України,

представник відповідача - Ященко Володимир Володимирович,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 20 грудня 2016 року у складі судді Пономаренко Л. Е. та постанову апеляційного суду Запорізької області від 20 березня 2018 року у складі суддів Кримської О. М., Дашковської А. В., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму в розмірі 100 000 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби.

Позов мотивовано тим, що в період з 28 грудня 1982 року по 06 лютого 1985 року позивач проходив військову службу у Збройних силах СРСР на території Республіки Афганістан, де проводились бойові дії.

У 1982 році при виконанні службових обов'язків в результаті підриву на міні позивач отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови, обличчя, лівої голені (контузія головного мозку - 1984 рік), що призвело до погіршення стану здоров'я.

За результатами огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії позивачу встановлено 3 групу інвалідності, яка пов'язана з виконанням ним обов'язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії.

У зв'язку з наведеним позивач був позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває глибокі моральні переживання та страждання, психологічний дискомфорт, витрачає чіс і кошти на лікування.

У зв'язку з отриманням поранень і захворювання, отриманням інвалідності, яка пов'язана з проходженням військової служби, позивачу завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 100 000 грн.

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача та причинно-наслідкового зв'язку між такими діями та отриманою шкодою.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 29 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з Міністертсва оборони України на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року касаційну скаргу Міністерства оборони України задоволено частково. Рішення апеляційного суду скасовано з передачею справи до цього ж суду на новий розгляд.

За результатами нового апеляційного розгляду, постановою апеляційного суду Запорізької області віл 20 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції врахував усі вимоги закону, належним чином дослідив, чи доведено позивачем факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, чи наявний причинний зв'язок між шкодою і протиправними діями завдавача, шкоди та вини відповідача в її завданні. При цьому Міністерство оборони України доводило відсутність своєї вини, що належним чином оцінено судом.

У касаційній скарзі, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач відноситься до категорії військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, у зв'язку з чим має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до закону. Причинно-наслідковий зв'язок між інвалідністю позивача та проходження ним військової служби встановлено актом МСЕК, тому наявні усі необхідні складові цивільно-правової відповідальності відповідача по відношенню до позивача.

Обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан у період з 23 грудня 1982 року по 06 лютого 1985 року, де велись бойові дії, має право на користування пільгами згідно статей 7, 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно витягу з протоколу засідання Центральної ВЛК від 09 вересня 2010 року по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця, множинні вогнепальні осколкові поранення голови, обличчя, лівої голені (контузія головного мозку - 1984 р.) колишнього військовослужбовця ОСОБА_4 в подальшому призвели до розвитку віддалених наслідків ЗЧМТ - контузія головного мозку - 1984 р.). Поранення, контузія та захворювання, як наслідок перенесеної контузії, пов'язаної з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Висновком медико-соціальної (експертної) комісії позивачу 22 серпня 2012 року первинно встановлено третю групу інвалідності, що пов'язано з виконанням ним обов'язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії.

Статтею 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що дія цього Закону поширюється на: військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов'язок за межами України, та членів їх сімей; військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов'язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; військовозобов'язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (статті 23, 1167 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Сам по собі факт наявності шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Суд установив, що позивач не був військовослужбовцем Збройних Сил України, оскільки звільнений з військової служби в Збройних Силах СРСР

до утворення 6 грудня 1991 року Збройних Сил України, доказів на підтвердження факту протиправності дій або бездіяльності Міністерства оборони України не надав, причинного зв'язку між завданням йому шкоди і протиправними діями заподіювача шкоди, а також вини у її завданні не довів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність правових підстав для покладення відповідальності за відшкодування моральної шкоди, яка пов'язана з отриманням травми і захворювання під час проходження військової служби у Збройних Силах СРСР на Міністерство оборони України.

Доводи касаційної скарги позивача щодо позбавлення його права на відшкодування моральної шкоди вбачаються необґрунтованими, оскільки за загальним правилом шкода відшкодовується за наявності правових підстав, зокрема за наявності такої шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, що у даній справі судами не встановлено, а позивачем не було доведено.

На час проходження позивачем військової служби у Збройних Силах СРСР і до моменту звільнення, тобто до набрання 20 грудня 1991 року чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і ЦК України, діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 20 грудня 2016 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 20 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська