АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Справа № 2209/2626/12
Провадження № 22-ц/792/651/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач), Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання: Гриньова А.М.

з участю учасників справи: апелянта ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Красилівського районного суду від 15 лютого 2018 року (суддя Вознюк Р.В.) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2012 року ОСОБА_4, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначав, що на початку грудня 2011 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір зберігання, відповідно до якого він передав останній 40000 доларів США на період його перебування на лікуванні в м. Хмільник Вінницької області. Вказує, що на його прохання повернути гроші, відповідач пояснила, що не може їх повернути, оскільки не пам'ятає куди їх поклала.

В добровільному порядку відповідач відмовляється повернути кошти.

В ході судового розгляду позивач уточнивши позовні вимоги, зазначив, що передав на початку грудня 2011 року відповідачу 60000 грн., 10000 євро та 11000 дол. США, які і просив стягнути.

Рішенням Красилівського районного суду від 15 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Вважає, що рішення є незаконним, необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Посилається на те, що судом проігноровано норму, за якою недодержання простої письмової форми договору, не може свідчити про недійсність цього договору.

Крім того, апелянт вказує, що ОСОБА_6 підтвердила факт отримання коштів своїм підписом у письмових поясненнях від 19 березня та 27 травня 2012 року, що судом також не було взято до уваги.

Також, ОСОБА_4 зазначає, що між ним та відповідачем була укладена та підписана мирова угода, згідно якої апелянт погодився зменшити суму боргу, якщо відповідач погасить його до 1 вересня 2015 року.

У заяві до суду від 1 травня 2018 року ОСОБА_6 зазначила, що позовні вимого ОСОБА_4 є надуманими та необґрунтованими.

Відповідно до пункту 8 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта та його представника, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ході дослідчої перевірки заяви ОСОБА_4 від 15 березня 2012 року, № 336 Красилівського РВ УМВС України в Хмельницькій області зареєстрованого в журналі ЖРЗПЗ за № 426 ОСОБА_6 19 березня 2012 року пояснила, що 03 грудня 2011 року вона отримала від ОСОБА_4 на зберігання 60000 грн. У листопаді 2011 року вона отримала від ОСОБА_4 8000 євро на зберігання. Також, до вказаного випадку ОСОБА_4 передавав їй на зберігання гроші в сумі 8000 доларів США та 10000 доларів США, які були нею повернуті ОСОБА_4 Не пам'ятає куди поклала гроші в сумі 11000 доларів США, 10000 євро і 60000 грн., які ОСОБА_4 передав їй на зберігання в листопаді-грудні 2011 року (а. с. 25а-25б).

Згідно повідомлення Красилівського РВ УМВС України в Хмельницькій області від 21 березня 2012 року № 445 за заявою ОСОБА_4 з приводу шахрайських дій ОСОБА_6, за результатами перевірки винесено постанову від 20 березня 2012 року про відмову у порушенні кримінальної справи за відсутності події злочину (а. с. 4, 5).

27 травня 2012 року ОСОБА_6 в ході тієї ж дослідчої перевірки пояснила, що в грудні 2011 року вона прийняла від ОСОБА_4 на зберігання грошові кошти в загальній сумі 40000 доларів США. Вказані кошти не повернула, оскільки не може їх знайти. До вказано випадку він також давав їй гроші на зберігання, які вона йому повернула (а. с. 25в - 25д).

Лейтенант поліції ОСОБА_7 у судовому засіданні вказав, що 19 березня 2011 року та 27 березня 2012 року він опитував ОСОБА_6 за заявою ОСОБА_8 про отримання нею 40000 доларів США і неповернення коштів. ОСОБА_6 давала пояснення власноручно та добровільно (а. с. 207-211).

18 липня 2013 року ОСОБА_6 подала до суду клопотання про відкладення судового засідання для врегулювання спору у добровільному порядку (а. с. 90).

05 серпня 2013 ОСОБА_4 та представник відповідача - ОСОБА_9 подали заяву про визнання мирової угоди (а. с. 96).

За мировою угодою від 05 серпня 2013, підписаною представником відповідача - ОСОБА_9, ОСОБА_6 зобов'язалася повернути в строк до 1 вересня 2015 року ОСОБА_4 33700 доларів США отриманих на зберігання (а. с. 97).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач та його представник не довели в судовому засіданні належними та допустимими доказами, що 11 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був укладений договір зберігання, за яким ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_4 на зберігання кошти.

З таким висновком колегія суддів Апеляційного суду погоджується.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами укладення між сторонами договору зберігання коштів, факту передачі коштів на зберігання відповідачу та їх суму.

Статтею ст. 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

В свою чергу, однією з підстав виникнення зобов'язань із зберігання майна є договір зберігання, який належить до категорії договорів про надання послуг.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

ЦК України не вимагає укладати письмові договори зберігання у вигляді єдиного письмового документу, що підписується сторонами. В силу абзацу 3 ч. 1 ст. 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою тоді, коли прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Проте, це положення не узгоджується зі ст. 207 ЦК України, оскільки перераховані вище документи підписуються в односторонньому порядку зберігачем. Тому, положення ст. 937 ЦК України потрібно розуміти як доповнення до ст. 207 ЦК України, а не як виключення із загального правила.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що ОСОБА_6 підтвердила факт отримання коштів своїм підписом у письмових поясненнях від 19 березня та 27 травня 2012 року не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції з врахуванням положень ст. 89 ЦПК України дано вірно оцінку вказаним поясненням. Позивачем письмових доказів посвідчених зберігачем про прийняття коштів на зберігання (розписки, квитанції або іншого документа) не надано.

Крім того, не може бути підставою для скасування рішення суду посилання апелянта на укладену мирову угоду, згідно якої апелянт погодився зменшити суму боргу, якщо відповідач погасить його до 1 вересня 2015 року, оскільки ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 7 червня 2017 року ухвалу Красилівського районного суду від 5 серпня 2013 року про затвердження мирової угоди і закриття провадження у справі - скасовано.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення не було враховано, що недодержання письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності з огляду на надані позивачем докази, апеляційний суд вважає такими, що не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Інші доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Красилівського районного суду від 15 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне судове рішення складено 14 травня 2018 року.

Судді: /підписи/ А.В. Купельський

Т.В. Спірідонова

Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом:

суддя Апеляційного суду

Хмельницької області А.В. Купельський