Номер провадження: 22-ц/785/1154/18
Номер справи місцевого суду: 496/188/17
Головуючий у першій інстанції Драніков С. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.
суддів колегії: Черевка П.М.,
Дрішлюка А.І.,
при секретарі: Півнєві Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21 червня 2017 року за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
23 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 15 вересня 2014 року ним було укладено договір з ПАТ «Альфа-Банк» відповідно до якого на його ім`я було оформлено кредитну картку Debit Gold MasterCard рахунок № НОМЕР_1 .
Починаючи з 2012 року по сьогоднішній день він проходить військову службу у військовій частині - польова пошта НОМЕР_2 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач стверджує, що в порушення вимог Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», йому нараховували та продовжують нараховувати відсотки і штрафні санкції за користування кредитом. Він неодноразово звертався до представників банку з вимогою реструктуризувати кредит, тобто перерахувати суму кредиту без врахування відповідних відсотків та штрафів. Однак жодної письмової відповіді на його адресу не надходило.
Загальна сума використаного ним кредиту склала 8 500 гривень. Станом на 12 травня 2016 року ним сплачено 12 058 гривень, таким чином, умови договору ним виконано в повному обсязі. Пеня та штрафні санкції були нараховані банком не правомірно, тому сплаті не підлягають, у зв`язку з чим він звернувся до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.
Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на свої заперечення, крім іншого, пояснив, що Банку не було своєчасно надано інформації та підтверджуючих документів, що позивач є військовослужбовцем.
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 21 червня 2017 року позов задоволено частково, визнано дії ПАТ «Альфа-Банк» щодо нарахування відсотків та штрафних санкцій за договором №248.630213849.111 від 15 вересня 2014 року неправомірними.
Зобов`язано ПАТ «Альфа-Банк» перерахувати суму кредиту без урахування відсотків та штрафних санкцій з моменту укладення договору, тобто за період з 15 вересня 2014 року по теперішній час. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Альфа Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать поштові повідомлення про отримання ними судових повісток. Тому у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка належним чином повідомлених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та доступі до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене: 10.12.2018 року.
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.
Частинами 1 та 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно ч. 1 Закону України «Про оборону» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ, в редакції чинної на час розгляду справи, відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
В статтях 1, 1-1, 1-2 та 2 даного Закону закріплені гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей за якими - військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
В ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» зазначено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Судом першої інстанції встановлено, що копією довідки Форми 5 від 15 листопада 2016 року №1650, виданою ВЧ/ПП В 0996, підтверджується, що капітан юстиції ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в ВЧ-ПП НОМЕР_2 м. Одеси (а. с. 8).
15 вересня 2014 року між ПАТ «Альфа- Банк» та ОСОБА_1 укладено договір №248.630213849.111 про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, відповідно до умов якого Банком відкрито рахунок у валюті «гривня» та було оформлено йому і видано картку Debit Gold MasterCard, рахунок № НОМЕР_1 (а. с. 9-12).
Позивач ОСОБА_1 20.04.2015р. та 23.03.2016р. звертався до ПАТ «Альфа-Банк» з клопотаннями звільнити його на період мобілізації та особливого періоду від сплати відсотків та штрафних санкцій по кредитному договору рахунок №0173, згідно ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» та надав довідку форми №5, які були отримані Банком (а. с. 13-15).
З виписок по особовому рахунку клієнта та рахунку кредитної картки Debit Gold MasterCard позивача ОСОБА_1 за період з 15.09.2014р. по 23.03.2016р. вбачається, що за весь період часу по кредитному договору рахунок № НОМЕР_1 йому нараховуються відсотки та штрафні санкції (а. с. 16-19).
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що за період з 15 вересня 2014 року по теперішній час ПАТ «Альфа-Банк» зобов`язано перерахувати суму кредиту без урахування відсотків та штрафних санкцій з моменту укладення договору за договором №248.630213849.111 від 15 вересня 2014 року.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).
Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
За змістом статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Однак в порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.
Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, але позивачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не доведено обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.
За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).
У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Заперечуючи проти позову, Банк стверджував, що основним доказом, якій підтверджує можливість застосування пільг для військовослужбовців, є військовий квіток позивача, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки. Надана позивачем довідка форми 5, у якій відсутня інформація, що дає змогу ідентифікувати позичальника: реєстраційний номер облікової картки платника податків тощо, є неналежним доказом проходження позивачем військової служби в особливий період. Тому позивачем не доведено, що Банком порушені його права на застосування пільг для військовослужбовців в особливий період.
З листа Головного управління оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних Сил України від 21 серпня 2014 року №322/2/7142 вбачається, що документом, який підтверджує призов та проходження військової служби військовослужбовцем у особливий період є військовий квіток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки. Документами, які підтверджують призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, може бути довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною (а. с. 39).
Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, з`ясовуючи вказані обставини та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами те, що Банк порушує права позивача на застосування пільг для військовослужбовців в особливий період.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що, оскільки в судовому засіданні не доведено належним чином порушення прав позивача Банком, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його права не підлягають захисту судом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 є передчасними й не підлягають задоволенню.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21 червня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 10 грудня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

П.М.Черевко

А.І.Дрішлюк