Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2018 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі: головуючого судді САВЛУК Т.В. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про зняття арешту з майна та заборони на його відчуження,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом до Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві з вимогою скасувати арешт з ? частини квартири АДРЕСА_1, що належила на праві власності померлій ОСОБА_2, накладений постановою відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі м. Києва від 22.04.2016 року (виконавче провадження №50544557).

Обгрунтовуючи підстави звернення до суду посилається на наступне, що постановою Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві №50544557 від 22.04.2016 року було накладено арешт на все майно померлої матері позивача та оголошено заборону на його відчуження, у зв'язку з чим нотаріусом позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, після чого, позивач 02.07.2018 року звернувся з письмовою заявою до Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві із заявою про винесення постанови про зняття арешту з майна померлої матері та закінчення виконавчого провадження у зв'язку зі смертю боржника, однак заяву було проігноровано, рішення щодо зняття арешту державним виконавцем не прийнято, тому вирішити питання про зняття арешту з майна можливо лише в судовому порядку.

18 липня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ст.ст.174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї.

На підставі ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з'ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмовідокази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. При цьому, вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Судом встановлено, 21 березня 2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Гавел О.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2-1935/2011, виданого 21.03.2012 року Дніпровським районним судом м. Києва про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

22 квітня 2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Гавел О.О. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що відповідає конституційному положенню щодо обов'язковості виконання судових рішень на всій території України (ст. 124 Конституції України).

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2, боржник по виконавчому провадження №50544557, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Відділом реєстрації смерті у м.Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві 04 березня 2016 року (актовий запис №3776).

Після відкриття спадщини щодо майна померлої ОСОБА_2, позивач, як спадкоємець першої черги за законом, звернувся до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на усе майно його померлої матері - ОСОБА_2 було накладено арешт.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.ї

Як убачається з матеріалів справи, згідно листа-повідомлення №114-40/23/40 від 18.06.2018 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» повідомив приватного нотаріуса Київського міського нотаріального окргу Щелкову Д,М., що у зв'язку із врегулюванням заборгованості по кредитному договору №4 від 23 липня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен Банк Аваль», припиняється іпотека, що виникла на підставі Договру іпотеки квартири від 23 липня 2008 року та обтяження у вигляді заборони відчудження об'єктів нерухомого майна, накладена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального окргу Щелковим Д,М. та зареєстрований 23 липня 2008 року за реєстраційним номером №1871 на дговорі іпотеки квартири в Держдавномук реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно з п. 9.1 Договору іпотеки квартири від 23 липня 2008, іпотека за цим договором припиняється, серед іншого, у разіі повного виконання вимог іпотекодержателя за кредитним договором.

15 червня 2018 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві з заявою про повернення виконавчого документа стягувачу та при винесені постанови державним виконавцем вирішити питання зняття арешту з майна боржника.

Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує.

Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Як передбачено вимогами ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про зняття арешту з майна та заборони на його відчуження є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 316, 321 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 8, 11, 50, 60 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про зняття арешту з майна та заборони на його відчуження задовольнити.

Скасувати арешт на ? частину квартири АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, накладений на підставі постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Гевел Оленою Олегівною від 22.04.2016 року (виконавче провадження №50544557).

Відповідно до ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення складено 02 листопада 2018 року.

С у д д я