Справа № 717/1266/18
20.12.2018 року смт. Кельменці
Кельменецький районний суд Чернівецької області в складі:
головуючого судді Телешмана О.В.,
з участю секретаря судового засідання Дєдової В.С.,
представники позивача - АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з'явилися,
відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився,
представник відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилися.
Позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 (дата народження: 05.04.1971 РНОКПП НОМЕР_1) на користь АТ КБ «ПриватБанк»:
4185,42 грн. заборгованість за кредитом;
3038,82 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;
6615,69 грн. - заборгованість за пенею;
а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:
500 грн. штраф (фіксована частина);
692 грн. штраф (процентна складова);
2. Судові витрати по справі у розмірі 1762,00 грн.
Розглянувши цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд, -
Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 в позовній заяві просить розглядати справу у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення.
Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4 повторно не з'явився в судове засідання без поважних причин та повторно просить відкласти розгляд справи для надання можливості підготувати відповідь на відзив.
Суд вважає, що представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4 повторно не з'явився до суду без поважних причин, оскільки в матеріалах справи ( а.с. 87-116) наявна відповідь на відзив, подана до суду представником позивача ОСОБА_5
Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 подали до суду заяви, в яких просять розглядати справу в їх відсутності, позовні вимоги не визнають повністю та просять відмовити в позові повністю, оскільки представники позивача не надали суду доказів, які підтверджують суму заборгованості, вказану в позовній заяві.
Інші процесуальні дії у справі не вчинялися.
Судом також встановлено, що між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 18.04.2008 року був укладений кредитний договір, що стверджується анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Згідно даного договору відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, що стверджується анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та випискою по особовому рахунку відповідача ОСОБА_1 Крім того, відповідач не заперечував, щодо отримання кредиту, а вказував у заявах по суті лише щодо неправильного визначення позивачем розміру заборгованості.
Отже, між позивачем та відповідачем відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України склалися зобов'язальні правовідносини з приводу позики грошей, тобто зобов'язання з приводу кредиту, позики.
Згідно договору відповідач зобовязався періодично сплачувати відповідні платежі за цим договором. Проте, станом на 04.07.2018 року відповідач ОСОБА_1 не виконав свої зобовязання за договором, щодо оплати частки боргу у встановлений договором термін та не повернув позивачу основний борг в сумі 3725 гривень 96 копійок.
З розрахунків заборгованості станом на 04.07.2018 року, які надані представником позивача, вбачається, що з 1 вересня 2014 року процентна ставка по кредиту була збільшена з 30 відсотків річних до 34,8 відсотка, а з 1 квітня 2015 року - до 43,2 відсотка річних.
У пункті 1.1.3.2.4 Умов і правил надання банківських послуг, які є частиною укладеного між сторонами кредитного договору, зазначено, що банк має право в односторонньому порядку змінювати тарифи.
З тарифів, доданих до позову вбачається, що процентна ставка на момент укладення договору була встановлена в розмір 36 % річних.
1) поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше одного разу на місяць, публікуватися в засобах масової інформації або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації. Кредитний договір повинен містити посилання на джерело інформації про відповідний індекс;
2) індекс повинен ґрунтуватися на об'єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів;
3) значення індексу повинно встановлюватися незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг.
У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.
Враховуючи наведене, суд вважає, що у даному випадку умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
У абзаці 1 пункту 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин судам роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст. 1056-1 ЦК України у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку, яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.
У абзаці 3, 4 пункту 28 вказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року судам роз'яснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст. ст. 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.
Згідно пункту 2.1.1.5.4 Умов і правил надання банківських послуг клієнт зобовязаний при незгоді із змінами правил і/або тарифів надати банку письмову заяву про розірвання договору і погасити виниклу перед банком заборгованість.
Таким чином, в даному випадку позичальник позбавлений права не погодитися на зміну умов договору, і у випадку незгоди із запропонованими змінами зобовязаний ініціювати розірвання договору.
Отже, така умова договору про право банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Згідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Згідно ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.1050 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Проте, відповідач в порушення умов договору, який згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обовязковим до виконання, в порушення ст. 525 Цивільного кодексу України односторонньо відмовився від своїх зобовязань за цим договором, порушив свої зобовязання по поверненню суми позики за цим договором. Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив зобовязання якщо він не виконав його у строк встановлений договором.
Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково.
Суд відхиляє як доказ розрахунки заборгованості за договором укладеним між ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем станом на 04.07.2018 року, надані позивачем. Зокрема, в наданих розрахунках застосовані збільшені розміри процентної ставки. Суд вважає таке збільшення розміру процентної ставки протиправним.
Визначаючи розмір заборгованості відповідача по відсотках, суд вважає за необхідне застосувати відсоткову ставку в розмірі 36 відсотків річних як таку, що була встановлена на момент отримання відповідачем кредитної картки та відкриття карткового рахунку, тобто на момент укладення договору.
Таким чином, заборгованість відповідача по відсотках, з урахуванням отриманих ним сум які зазначені у виписці по особовому рахунку, за період з 29.08.2014 року по 04.07.2018 року складає 5880 гривень 52 копійки згідно наступного розрахунку: 4185 гривень 42 копійки (сума боргу на яку нараховуються відсотки) х 1405 днів (період з 29.08.2014 року по 04.07.2018 року) х 36% річних / 360 днів (кількість днів відповідно до довідки про умови кредитування(а.с.11)) = 5880 гривень 52 копійки.
Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за пенею в сумі 6615,69 грн., проте з розрахунків заборгованості ( а.с.6-9, 50-54) вбачається, що сума нарахованої пені становить лише 2400 гривень. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача по процентах та пені становить 5880,52+2400 = 8280,52 грн.
При цьому з розрахунків заборгованості вбачається, що відповідач сплатив позивачу 8739,98 грн. на погашення заборгованості по процентах та пені за період з 01.06.2015 року по 04.07.2018 року. Отже, на думку суду відповідач немає заборгованості по процентах та пені, оскільки дана заборгованість ним погашена повністю (8280,52 - 8739,98 = - 459, 46грн.), а також на вказану різницю заборгованості по процентах та пені слід зменшити розмір основної заборгованості.
Таким чином, сума основного боргу по тілу кредиту становить 4185,42 -459,46 = 3725,96 грн.
Суд відхиляє як доказ розрахунок заборгованості за договором від укладеним між АТ комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем станом на 04.07.2018 року. Зокрема, в такому розрахунку неправильно, на думку суду, обчислено основну суму боргу, проценти, які нараховуються не на суму основної кредитної заборгованості, а на інші складові боргу, тобто проценти та пеня, що суперечить ч.2 ст.550, ст.611 та ст.1050 ЦК України.
Крім того, відповідачу нарахований штраф за порушення строків платежів (фіксована частина) 500 гривень та штраф (процентна складова) 692 грн.
При вирішенні питання про стягнення пені та штрафу суд виходить з наступного.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами тарифів, як складової договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.
У той самий час, згідно з пунктом 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за такі порушення: порушення строків платежів по будь якому грошовому зобов'язанні, передбачених договором більше ніж на 30 днів.
Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Враховуючи викладене вище суд вважає, що стягнення штрафів з відповідача є подвійною цивільно-правовою відповідальністю за одне і те саме порушення, а також в зв'язку з відсутністю заборгованості відповідача по процентах та пені, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення штрафів також не підлягають задоволенню.
Отже, загальна сума заборгованості відповідача складається із заборгованості по кредит і становить: 3725,96 грн. .
Відповідно до ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Представник позивача в порушення ст.81,83 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів, що відповідач має перед позивачем заборгованість 4185,42 грн. тіло кредиту, 3038,82 грн. відсотків за користування кредитом, 6615,69 грн. заборгованість з пені за період з 01.01.2017 року по 04.07.2018 року, а також заборгованість по штрафах.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України представником позивача суду не було надано відповідного висновку експерта, яким би підтверджувалась заборгованість відповідача розмірі, вказаному в позовній заяві, а представники позивача відповідно до ст. 102 ЦПК України мали можливість подати суду відповідний висновок експерта, проте не скористалися таким правом.
Відповідно до даного нормативно правового акта склад і строки зберігання документів, що створюються в організаціях певної галузі або сфері діяльності, визначаються відомчими (галузевими) переліками документів зі строками їх зберігання, які затверджуються відповідними державними органами, центральними органами та установами за погодженням з Державною архівною службою України (далі Укрдержархів). Цей Перелік є нормативно-правовим актом, призначеним для використання всіма організаціями при визначенні строків зберігання документів, їх відборі на постійне та тривале (понад 10 років) зберігання (далі архівне зберігання) або для знищення.
Враховуючи вказані вище обставини справи та законодавство, яке регулює зобов'язальні правовідносини, правовідносини які регулюють позику та кредит, суд вважає, що позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 на його користь заборгованості підлягає задоволенню частково і з відповідача слід стягнути на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по тілу кредиту у розмірі 3725,96 грн., а в решті позовних вимог відмовити повністю.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позов задоволено частково, суд вважає, що з відповідача ОСОБА_1 слід стягнути на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 444,13 грн. судових витрат у вигляді судового збору, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі статті 61 Конституції України, ст. ст. 525,526, 610 - 612,623,625,629,1046 - 1050, 1054,1056-1 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст.2-13,76-80,133,141,223,258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -
Позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 ОСОБА_6 на його користь заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, паспорт серії КТ №142338) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по тілу кредиту у розмірі 3725 (три тисячі сімсот двадцять п'ять) гривень 96 ( дев'яносто шість) копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 444 (чотириста сорок чотири ) гривні 13 (тринадцять) копійок судового збору.
В решті позовних вимог відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 20.12.2018 року.

Суддя Телешман О.В.