Справа № 466/3509/15 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/7271/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і ОСОБА_2

при секретарі Фейір К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про відібрання дитини, визначення місця проживання дитини, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И Л А:

14.05.2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про відібрання малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у відповідача, який незаконно його утримує та визначення постійного місця проживання малолітнього сина ОСОБА_5 з матір»ю ОСОБА_3.

09.06.2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою його місця проживання ІНФОРМАЦІЯ_2, залишивши дитину на його утримання та вихованні.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_4 за адресою: м. Львів, вул. Чикаленка, 10.

Рішення суду оскаржила позивач за первісним позовом ОСОБА_3 Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим на неправильно встановлених обставинах, які мають значення для справи, висновки суду невідповідними матеріалам справи.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні зустрічного позову відмовити, задоволити вимоги первісного позову.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що спільне життя з відповідачем не склалося, внаслідок чого за її позовом рішенням суду від 24.11.2015 року шлюб розірваний. До розірвання шлюбу, з кінця грудня 2014 року вимушена була певний період часу доглядати за важко хворим братом, який помер в лютому 2015 року, що змусило на нетривалий час залишати дитину з батьком. Відповідач будучи ображеним на позивача почав в очах дитини створювати негатив щодо матері. Скориставшись довірою її матері, в квітні 2015 року забрав дитину та не повернув, у зв»язку з чим зверталась у правоохоронні органи, а потім з позовом до суду. В процесі вирішення спору намагалась побачитись з дитиною, відповідач, обманюючи, повідомляв, що дитини немає вдома, а при дуже рідких зустрічах не відходив від сина, дитина спілкувалась з нею виключно за згодою відповідача. Вважає, що обґрунтування суду про те, що постійним місцем проживання дитини з часу народження є місце реєстрації відповідача, як на одну з підстав для задоволення зустрічного позову, не свідчить про необґрунтованість вимог позивача, оскільки теж проживала з дитиною у цьому помешканні. В тому числі має умови проживання разом з дитиною за своїм місцем реєстрації, де проживає її мати, звідки відповідач забрав сина. Посилання суду на показання свідків, допитаних за клопотанням сторони відповідача зокрема ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не відповідають показанням зазначеним у судовому рішенні, оскільки свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що позивач після весілля проживала у відповідача, після народження дитини пів року у своєї мами. Свідок ОСОБА_8 пояснив, що з дня народження дитини, позивач разом з сином проживала у себе вдома на вул. Тростинній, оскільки свекруха не переносила плач дитини.

Суд не взяв до уваги висновок психолога орану опіки та піклування про те, що психодіагностичне обстеження дитини в приватній клініці ОСОБА_9, яке проводилось за бажанням батька дитини, було здійснено неналежно, оскільки психологом використовувався лише метод спостереження за поведінкою дитини, консультування лише батька хлопчика, з чого не можна зробити висновок про те, що дитина хоче проживати із батьком.

Суд не взяв до уваги того факту, що дитина певний період до травня 2015 року перебувала у присутності відповідача і свекрухи, а батько став проявляти увагу до сина лише після того, як позивач повідомила, що буде позиватись до суду.

Звертає увагу на те, що до травня 2015 року у дитини не виявлялось порушень у психологічному стані, син був здоровий, що підтверджується довідкою дитячого поліклінічного відділення №2 комунальної 3-ої міської клінічної лікарні від 27.05.2015 року, за якою ОСОБА_5 здоровий. Намагання відповідача довести суду певний психологічний стан дитини, за якого не доцільно змінювати місце постійного проживання дитини та визначати таке з матір»ю, викликане виключно негативним висвітленням особи матері батьком перед дитиною та конфліктом між сторонами. Вважає, що саме цими обставинами викликана замкнутість дитини.

Суд не взяв до уваги сам факт зміни поведінки і психічного стану дитини саме після обмеження, а згодом і заборони відповідача бачитись дитині з мамою, проводити з ним час, дарувати йому материнську любов та ласку, що охоплюється періодом виникнення спору між сторонами. Усі спроби бачитись з дитиною, наміром забрати дитину закінчувались провокативними криками свекрухи та заявами на неї в райвідділ.

Також суд врахував висновок органу опіки та піклування, який має рекомендаційний характер і побудований виключно на свідченнях та доказах відповідача та його матері і сестри, які не об»єктивно висвітлили обставини, є зацікавленими особами.

При постановленні рішення, суд не врахував той факт, що відповідач має неповну загальну середню освіту, з часу реєстрації шлюбу по березень 2015 року ніде не працював, захоплювався азартними іграми, регулярно палить, у 2009 році проходив курс стаціонарного лікування в Львівському обласному клінічному психоневрологічному диспансері з діагнозом панічний розлад. Проживає в будинку зі своєю матір"ю, яка реалізовує спиртні напої (самогон), а також яка проживає в цьому будинку зі своїм співмешканцем, який страждає на приступи епілепсії.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги суд не вбачав потреби провести судову-психіатричну експертизу відносно ОСОБА_4 на психічний стан для підтвердження факту можливості виховання дитини, що вкрай необхідно після його лікування в психоневрологічному диспансері.

Сторони в судове засідання не з"явилися, хоча про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином.

Одночасно, 02.05.2018 року від представника позивача ОСОБА_10 поступило клопотання про відкладення розгляду справи, однак будь-яких доказів на підтвердження обставин, викладених в заяві, суду не надав.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 23.09.2007 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серія І-СГ № 455247.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 24.11.2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Встановлено, що з часу народження дитина зареєстрована за адресою реєстрації позивача: в будинку № 4 по вул. Тростинній у м. Львові, власником якого є матір ОСОБА_3

Судом на підставі показань свідків та матеріалів справи встановлено, що адреса зареєстрованого місця проживання батька: будинок № 10 на вул. Чикаленка у м. Львові є постійним місцем проживання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Встановлено, що малолітня дитина після погіршення стосунків між сторонами та періодом окремого проживання знаходилася з матірю за адресою її реєстрації та місце її проживання було змінено відповідачем під приводом надання згоди матірю позивача взяти дитину на прогулянку, у звязку з чим ОСОБА_3 звернулась у правоохоронні органи та повідомила про зміну місця проживання дитини відповідачем 20 квітня 2015 року без її згоди та за її відсутності, батько дитини та його мати не відповідають на телефонні дзвінки і не повертають дитину добровільно.

З підстав припинення перевірки за заявою та відсутності ознак кримінального правопорушення, ОСОБА_3 06 травня 2015 року повторно звернулась до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину викрадення дитини, а 14 травня 2015 року до суду з позовом про відібрання дитини та визначення з нею місця проживання.

Також встановлено, що тимчасове окреме проживання дитини з матірю викликано здійсненням догляду позивачем за хворим братом.

Згідно висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 22.07.2015 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_4

Судом встановлено більшу прихильність та прив»язаність дитини до батька, її бажання проживати разом з батьком. Зазначені обставини зафіксовані в ході психодіагностичного обстеження ОСОБА_5, проведеного психологом ОСОБА_11І.(а.с. 68).

Згідно показів лікаря Обласного дитячого психо-неврологічного диспансеру, дитячого психоневролога ОСОБА_12, ОСОБА_5 перебуває у диспансері на обліку, пройшов курс стаціонарного лікування. Йому було визначено діагноз: розумова відсталість легкої форми і емоційно-вольова неадекватність. У його віці це дуже серйозний діагноз, який вимагає охоронного режиму проживання. Свідок повідомила, що не знайома з матір»ю даної дитини. ОСОБА_13 та дотриманням режиму, графіку лікування та медикаментозного забезпечення займається лише його батько, до якого дитина дуже прив»язана. Денис важко іде на контакт. Вважає, що на даний час зміна місця проживання, умов проживання та відсутність батька може вкрай негативно вплинути на психічний стан дитини, оскільки призведе до стресу. Батько динамічно по графіку відвідує з дитиною прийоми у лікаря, надає все необхідне лікування.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що дитина має більшу прихильність до батька, який забезпечив належні умови проживання, матір самоусунулась від її виховання та спілкування з нею, а тому з урахуванням висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 22 липня 2015 року, дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з батьком.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Згідно ч.ч. 7, 8, 9 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розвязання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Частинами 1, 2 ст. 150 СК України встановлено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Частинами 1, 2 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сімєю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Враховуючи вищенаведене, наявність між дитиною та батьком тісного зв'язку, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини, та те, що на час розгляду справи ОСОБА_5 проживає з батьком, отримує належний медичний догляд, ОСОБА_4 має постійне місце проживання, створив усі умови проживання, виховання та розвитку дитини, відсутні виняткові обставини у розумінні положень ст. 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з батьком, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам у справі, прийшов до правильного висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_4 за адресою: м. Львів, вул. Чикаленка, 10, що повній мірі відповідатиме інтересам дитини.

Доводи апеляційної скарги в частині неналежної оцінки районним судом висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 22.07.2015 року, відповідно до якого орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_4, не заслуговують на увагу, оскільки вказані висновки органу опіки та піклування відповідають матеріалам справи та встановленим обставинам.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв"язку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 рокузалишити без змін.

Згідно ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 травня 2018 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

ОСОБА_2