Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/1390/18 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С.
Категорія 53 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року

Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Ковальської Я. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №296/1390/18 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів, трьох відсотків річних та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 15 березня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Рожкової О.С. в м.Житомир,

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів, трьох відсотків річних та моральної шкоди. В обґрунтування позову посилався на те, що він працював на посаді директора державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку». Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 18.05.2017 №96-к його було звільнено з посади директора. У зв'язку з невиплатою йому всіх належних сум при звільненні рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 28.09.2017, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 07.12.2017 стягнуто з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 21551 грн, компенсацію за невикористану відпустку 6270 грн 99 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 21025 грн 68 коп., вихідну допомогу 4685 грн та 2000 грн моральної шкоди. Вказане рішення суду було виконане відповідачем лише 30.01.2018, а тому саме по цей день підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи вищевикладене, просив стягнути з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.09.2017 по 30.01.2018 в сумі 19 425 грн 90 коп.; компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати - 2792 грн 35 коп.; три відсотки річних за прострочку виконання грошового зобов'язання - 686 грн 65 коп. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 5 000 грн моральної шкоди, яка була йому завдана внаслідок неправомірних дій з боку відповідача та тривалої невиплати заробітної плати.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 15 березня 2018 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема, вказує, що рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 28.09.2017, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 07.12.2017 стягнуто з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 21551 грн., компенсацію за невикористану відпустку 6270 грн. 99 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 21025 грн. 68 коп., вихідну допомогу 4685 грн., 2000 грн. моральної шкоди. Вказане рішення було виконане відповідачем 30 січня 2018 року, що є днем фактичного розрахунку, а тому з 28.09.2017 по 30.01.2018 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає задоволенню, а відтак підлягають стягненню з відповідача компенсація втрат частини доходів, трьох відсотків річних за прострочку виконання грошового зобов'язання та моральна шкода.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 працював на посаді директора державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку».

Наказом №96-к від 18.05.2017 позивача звільнено з посади за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України задоволено частково. Визнано незаконною відмову Міністерства економічного розвитку і торгівлі України змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади директора державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку» та змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади директора державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку», а саме ухвалено вважати ОСОБА_1 таким, що звільнений 18 травня 2017 року за ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку». Стягнуто із Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 21 551 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 6 270 грн 99 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 14 285 грн 73 коп., вихідну допомогу - 4685 грн, а разом - 46 792 грн 72 коп. Стягнуто із Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь ОСОБА_1 2000 грн. моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Решту позовних вимог залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня 2017 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 вересня 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінено, збільшено стягнуту суму з 14 285 грн 73 коп. до 21 025 грн 68 коп. В решті рішення залишено без змін.

На виконання вказаних судових рішень у справі №296/5437/17 Корольовським районним судом м.Житомира 04.01.2018 було видано виконавчі листи про стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку ча час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги на загальну суму 53 532 грн 67 коп. та 2 000 грн моральної шкоди.

30 січня 2018 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 вересня 2017 року було виконане, шляхом безготівкового зарахування коштів на рахунок ОСОБА_1

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 січня 2014 року по справі № 6-144ц13.

Як встановлено рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28 вересня 2017 року та рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня 2017 року, ОСОБА_1 до 18 травня 2017 року працював на посаді директора державної бюджетної установи «Житомирський регіональний центр з інвестицій та розвитку». У зв'язку з тим, що при звільненні з ним не були проведені остаточні розрахунки, вказаними рішеннями був стягнутий, серед іншого, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 21 025 грн 68 коп. за період з 19 травня 2017 року по 28 вересня 2017 року.

Разом з тим, остаточний розрахунок з ОСОБА_1 був проведений - 30 січня 2018 року.

Таким чином, період з 29.09.2017 по 30.01.2018 також є часом затримки повного розрахунку при звільненні, за прострочення якого стягується середній заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Згідно із п. 5 Порядку нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 07 грудня 2017 року було встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складала 228 грн 54 коп.

Період затримки повного розрахунку за період з 29.09.2017 по 30.01.2018 складає 84 робочі дні.

Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку складає 19 197 грн 36 коп. (228 грн 54 коп. х 84 робочі дні).

Таким чином, з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 19 197 грн 36 коп., у зв'язку з чим суд першої інстанції безпідставно відмови у задоволенні позову в цій частині.

Також, суд першої інстанції необгрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині стягнення компенсації втрати частини доходів з огляду на таке.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (01 січня 2001 року).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Враховуючи те, що компенсація за невикористану відпустку в сумі 6 270 грн 99 коп. та вихідна допомога в сумі 4 685 грн мають одноразовий харатер, а тому не підлягають до компенсації.

З огляду на наведе вимоги про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів підлягають частковому задоволенню, а саме на суму заборгованості по заробітній платі, що становить 1851 грн 23 коп. ( 21 551 грн х 108,59% - 21 551 грн).

Відповідно до вимог статті 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди апеляційний суд враховує характер правопорушення, глибину та тривалість душевних страждань позивача, інші обставин, які мають істотне значення, а також з врахуванням принципів розумності, співмірності та справедливості, вважає необхідним встановити розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 200 грн.

Суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3 % річних за прострочку грошового зобов'язання враховуючи наступне.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 вересня 2017 року яким було стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку, вихідну допомогу та моральну шкоду, перебувало на виконанні в Державній казначейській службі України.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України).

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року № 6-2759цс15.

Враховуючи неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 813 грн 91 коп. понесених судових витрат за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 15 березня 2018 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини доходів та моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь ОСОБА_1 19 425 грн 90 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку, 1851 грн 23 коп. компенсації втрати частини доходів, 200 грн моральної шкоди.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь ОСОБА_1 813 грн 91 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 11 травня 2018 року.

Головуючий

Судді