Провадження № 22-ц/802/131/18 Категорія: 43 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Русинчука М. М.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Концерну «Війсьторгсервіс» до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Міністерство оборони України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Інвест Груп», Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Інвест Компані», про витребування нежитлового приміщення із чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 травня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року Концерн «Військторгсервіс» звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що між ТОВ «Інтер Інвест Компані» та ОСОБА_1 було укладено договір суборенди №43 від 01.10.2012 року, відповідно до умов якого орендар передає а суборендар приймає в строкове платне користування індивідуально визначене нерухоме майно нежитлове приміщення площею 503, 5 кв. м, розміщене за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до свідоцтва про право на нерухоме майно від 26.02.2008 року вказане нежитлове приміщення /магазин/ (приміщення з №92-1 по №92-53) /літера А-5/ загальною площею 755, 5 кв. м. належить державі в особі Міністерства оборони України на праві державної власності.

Відповідно до п. 1.2. договору майно перебувало в оплатному користуванні ТОВ «Інтер Інвест Компані» на підставі договору оренди від 01.01.2012 року, укладеному між ТОВ «Інтер Інвест Компані» та ТОВ «Інтер Інвест Груп».

Рішенням Господарського суду м. Києва від 29.08.2012 року, яке залишено без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2012 року та Постановою Вищого господарського суду України від 18.03.2013 року, та яке набрало законної сили 27.11.2012 року, вирішено витребувати у ТзОВ «Інтер Інвест Груп» до державної власності в оперативне управління Міністерства оборони України та у повне господарське відання Концерну «Військторгсервіс» об'єкти оренди за договором №140/5-1-01-03 від 01.01.2003 року оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу підприємства загальною вартістю 41 638 743,73 грн , у тому числі: нежитлові приміщення - магазин (з №92-1 по 92-53), літ А-5, розміщені за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі зазначених обставин позивач звернувся до ОСОБА_1 із вимогою про повернення незаконно збереженого спірного майна. Оскільки відповідач не бажає повернути майно, вважаючи таку вимогу безпідставною та необгрунтованою, змушений звернутися до суду із даним позовом для захисту свого порушеного права, просив суд витребувати з чужого незаконного володіння відповідача та повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України у господарське відання Концерну «Військторгсервіс» нежитлове приміщення площею 503,5 кв. м., яке розміщене за адресою: АДРЕСА_1, та стягнути судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 травня 2018 року позов задоволено. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та повернуто до державної власності в особі Міністерства оборони України у господарське відання Концерну «Військторгсервіс» нежитлове приміщення площею 503,5 кв. м., яке розміщене за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Військторгсервіс» 2235 грн. судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що при ухваленні судом рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не є власником майна, а тому не має права вимоги, а також, що спірне нерухоме майно вибуло з його володіння, що підтверджено належними доказами, а отже він не має можливості здійснити повернення даного майна позивачу, тобто покликається на відсутність у нього предмету спору, що унеможливлює вирішення справи по суті, незалежно від обгрунтованості позову.

У відзиві на апеляційну скаргу Концерн «Військторгсервіс» вважає рішення суду законним та обгрунтованим, таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та з повним дослідженням усіх обставин у справі.

В судове засідання учасники справи не з'явилися, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялися належним чином. Причини неявки суду не повідомили, представник позивача надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

За вимогами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що з моменту розірвання договору оренди №140/5-1-01-03 від 01.01.2003 року за рішенням суду, припинив свою дію і договір суборенди від 01.10.2012 року, отже відповідач був зобов'язаний повернути майно, яке належить позивачу на праві господарського відання, після отримання ним вимоги про звільнення приміщення, оскільки останній займає нежитлове приміщення без достатніх правових підстав.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками місцевого суду з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина перша статті 15 ЦПК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, захист прав і свобод людини і громадянина судом.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на нерухоме майно від 26.02.2008 року нежитлове приміщення /магазин/ (приміщення з №92-1 по №92-53) /літера А-5/, загальною площею 755, 5 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, належить державі Україна в особі Міністерства оборони України на праві державної власності (а.с. 11).

Згідно з витягом про реєстрацію права власності КП «ВОБТІ» на нерухоме майно 16.04.2008 року прийнято рішення про реєстрацію права власності (а.с. 12).

Відповідно до Довідки від 10.11.2017 року про балансову належність основних фондів нерухоме державне майно, яке перебуває у сфері управління Міністерства оборони України та розташоване на земельних ділянках у АДРЕСА_1, знаходиться на балансі Концерну «Військторгсервіс» і відповідно до Статуту, затвердженого наказом Міністра оборони України від 25.06.2005 року №358 (з урахуванням послідуючих редакцій), належить Концерну «Військторгсервіс» на праві господарського відання (а.с. 7).

Зі змісту Наказу Господарського суду м. Києва від 24.12.2012 року № 5011-58/9614-2012 видно, що спірне майно перебувало в оренді за договором № 140/5-1-01-03 від 01.01.2003 року, укладеним попередником Концерну «Військторгсервіс».

01 січня 2012 року між ТОВ «Інтер Інвест Компані» та ТОВ «Інтер Інвест Груп» укладено договір оренди спірного майна, яке відповідно до п. 1.2. договору перебувало в оплатному користуванні ТОВ «Інтер Інвест Компані».

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «Інтер Інвест Компані» та ОСОБА_1 було укладено договір суборенди №43 від 01.10.2012 року.

Відповідно до п. 1.1 даного договору орендар передає а суборендар приймає в строкове платне користування індивідуально визначене нерухоме майно - нежитлове приміщення площею 503, 5 кв. м, розміщене за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.08.2012 р. позов заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, в особі Концерну "Військторгсервіс" до ТОВ «Інтер Інвест Груп» про розірвання договору оренди № 140/5-1-01-03 від 01.01.2003 р., витребування майна та стягнення заборгованості за договором оренди № 140/5-1-01-03 від 01.01.2003 року в сумі 3000334, 26 грн задоволено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27 листопада 2012 року вказане рішення залишено без змін, а постановою Вищого господарського суду України від 18 березня 2013 року судові рішення першої та апеляційної інстанції також залишені в силі. Повні тексти вказаних судових рішень загальнодоступні в реєстрі судових рішень.

Встановлено також, що Господарським судом м. Києва 24.12.2012 року видано наказ про примусове виконання вказаних судових рішень, в якому зазначено про витребування у ТзОВ «Інтер Інвест Груп» до державної власності в оперативне управління Міністерства оборони України та у повне господарське відання Концерну «Військторгсервіс» об'єкти оренди за договором №140/5-1-01-03 від 01.01.2003 року оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу підприємства, загальною вартістю 41 638 743,73 грн, у тому числі :нежитлові приміщення - магазин, (з №92-1 по 92-53), літ А-5, розміщені за адресою: АДРЕСА_1.

Разом з тим, судом встановлено, що станом на день звернення позивача з позовом спірне нерухоме майно знаходиться у користуванні відповідача ОСОБА_1 та використовуєтьс ним в якості офісного приміщення, хоча договір оренди припинив свою дію.

Відповідно до ч.1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 статті 761 ЦК України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Згідно зі ст. 774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Отже, з моменту припинення дії договору оренди №140/5-1-01-03 від 01.01.2003 року за рішенням суду, яке набрало законної сили 27 листопада 2012 року, припинив свою дію і договір суборенди від 01.10.2012 року.

У рішенні суду вказано, що згідно з п. 7.3 Статуту Концерну "Військторгсервіс", майно Концерну "Військторгсервіс" перебуває в державній власності і закріплене за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, Концерн володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою Органу управління майном у випадках, передбачених чинним законодавством України.

На підставі рішень господарського суду встановлено обставини, які не потребують доказуванню в силу вимог ст. 82 ЦПК України, а саме законність набуття Концерном права господарського відання на об'єкти оренди, якими незаконно користується відповідач.

Відповідно до ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно із ст. 387 ЦК України правом витребування майна із чужого незаконного володіння наділений власник майна, з володіння якого воно вибуло.

За змістом статей 317, 318 ЦК власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Частиною 3 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі, зокрема, невиконання сторонами своїх зобов'язань.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі, зокрема, розірвання договору оренди орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

За змістом статті 387 ЦК України, на яку покликається позивач при зверненні до суду із даним позовом, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на майно є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд повинен установити: чи є особа, яка звернулась до суду із позовом про витребування майна, власником цього майна, чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Разом з тим, суд не бере до уваги покликання апелянта на те, що позивач не є власником спірного майна, оскільки згідно зі ст. 329 ЦК України юридична особа публічного права набуває право власності лише на те майно, що передане їй у власність. З іншого боку, ЦК діє разом із ГК, в якому серед речових прав існує право господарського відання і право оперативного управління (ст. 136, 137). А майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і підлягає закріпленню за ним на праві господарського відання чи оперативного управління (ст. 73 ГК).

Право господарського відання - це речове право суб'єкта підприємництва, який, так само як і власник, володіє користується і розпоряджається закріпленим за ним майном. Проте, якщо зазначені повноваження власника мають абсолютний характер, то суб'єкт підприємництва за яким майно закріплене власником (уповноваженим власником органом) на праві господарського відання, обмежений у здійсненні повноваження розпоряджатися окремими видами майна, яке (повноваження) він може реалізувати лише за згодою власника. Випадки одержання такої згоди передбачені ГК України та іншими законами.

Проте, право господарського відання захищається за допомогою тих же положень закону, що і право власності. Статус юридичної особи, яким наділене підприємство, дозволяє такому суб'єкту підприємництва не лише закріпити за ним майно засобами бухгалтерського обліку і тим самим відокремити його від майна інших суб'єктів господарювання, власника тощо, але і нести відповідальність за своїми зобов'язаннями закріпленим за ним майном, звертатися до суду за захистом порушених майнових прав у тому числі і в тому випадку, коли таке порушення мало місце з боку власника.

Акт прийому-передачі майна та додаткові угоди, укладені між ОСОБА_1 та ТОВ «Інтер Інвест Компані», на які покликається відповідач як на підставу своїх доводів в апеляційній скарзі, не можуть слугувати достатніми правовими підставами для законних та обгрунтованих висновків суду про відсутність предмету спору у даній справі, так як спірне приміщення звільнено відповідачем та передано не позивачу у справі, як законному володільцю, а попередньому суборендодавцю, договір з яким припинився .

Оскільки акт, на підставі якого відповідач передав майно, є нікчемним з підстав припинення основного договору оренди, а ТОВ «Інтер Інвест Груп» не було і не є власником майна, тому суд апеляційної інстанції погоджується із законними та обгрунтованими висновками суду першої інстанції про задоволення позову, а наведені доводи відповідача не впливають на правильність рішення суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання , яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 травня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді