КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 761/38248/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Юзькова О.Л.

13 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Національного музею історії України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Національного музею історії України про визнання протиправним застосування дисциплінарного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Національного музею історії України та просила визнати незаконним та скасувати наказ № 194 від 20.07.2017, виданий відповідачем та покласти на останнього судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ № 194 від 20.07.2017, виданий Національним музеєм історії України. Стягнуто з Національного музею історії України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн., витрати на правничу допомогу розмірі 3 000 грн.

В апеляційній скарзі Національний музею історії України просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовної заяви повністю. Посилається на неналежне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що при застосуванні до позивача дисциплінарного стягнення, відповідачем в повному обсязі дотримано процедуру визначену законодавством. Притягнення до дисциплінарної відповідальності відбулось в межах строку, визначеного ст. 148 КЗпП України, враховуючи надання позивачу частини щорічної основної відпустки на 14 календарних днів з 30.06.2017 по 13.07.2017.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Зазначив, що відповідач пропустив без поважних причин процесуальний строк для надання суду та сторонам відзиву та доказів на підтвердження своїх вимог та втратив таке право в подальшому.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1535/2018
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Представники Національного музею історії України в судове засідання не з'явилися, будучи обізнаними про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомили.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було дотримано положень ст. 148 КЗпП України.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з Національним музеєм історії України, працює у відповідача на посаді завідувача відділу тимчасових експозицій науково-дослідного експозиційного підрозділу з 01.08.2016 відповідно до копії наказу № 136/2-к від 29.07.2016 (а. с. 5-6).

20.07.2017 в.о. Генерального директора Національного музею історії України видано наказ № 194 про оголошення ОСОБА_1, завідувачу відділу тимчасових експозицій Національного музею історії України, догани (а. с. 7).

У наказі зазначено, що 09.06.2017 ОСОБА_1 завідувач відділу тимчасових експозицій, надала до відділу кадрів табель обліку робочого часу відділу тимчасових експозицій за першу половину червня 2017 р., в якому заздалегідь внесла неправдиві відомості (здійснені наперед), що стосуються ОСОБА_3, наукового співробітника відділу тимчасових експозицій - робочі дні 10.06.2017 р. та період з 13.06.2017 р. - 15.06.2017 р. позначені як прогули (станом на 09.06.2017 р.). Своїми діями, ОСОБА_1 порушила законодавство про працю та трудову дисципліну, що виражається в невиконанні власних трудових обов»язків, передбачених п.п. 2.9., 2.22., 4.3., 4.5., 5.1., 5.3., 5.7., 7.3.1. Посадової інструкції завідувача відділу тимчасових експозицій.В листі вих. № 8 від 11.07.2017 р. Об'єднання первинних профспілкових організацій працівників музеїв м. Києва та листі вх. № 603 від 06.07.2017 р. ППО НМІУ відсутнє як погодження, так і підстави відмови в погодженні догани ОСОБА_1 Дані рішення носять необґрунтований характер, так як відсутня нормативно-правова оцінка цих обставин.

28.02.2017 Національним музеєм історії України видано наказ № 68, відповідно до якого наукового співробітника відділу тимчасових експозицій науково-дослідного експозиційного підрозділу тимчасово переміщено у сектор документально-речові фондів з 01.03.2017 р. по 31.08.2017 р., в межах спеціальності та кваліфікації, з графіком роботи з вівторка по п'ятницю (з 9 год.30 хв. до 18 год. 00 хв., обідня перерва з 13 год. 00 хв. по 13 год. 30 хв.) та без змін умов оплати праці.

Як вбачається з Посадової інструкції завідувача Науково-дослідного експозиційного відділу тимчасових експозицій, затвердженої Генеральним директором НМІУ 13.01.2016 р., завідувач, зокрема, здійснює табельний облік відділу (п.п. 2.22. Інструкції).

Завідувач відділу несе відповідальність, зокрема, за подання недостовірних даних керівництву музею - згідно до п.4.5 Інструкції.

ОСОБА_1 зазначила, що будь-яких порушень дисципліни з боку позивача не було, а оголошення догани є наслідком неприязнених стосунків з керівництвом. Так, співробітник музею ОСОБА_3 за штатним розписом обіймав посаду наукового співробітника відділу тимчасових експозицій науково-дослідного експозиційного підрозділу. Позивач є безпосереднім керівником ОСОБА_3 Проте, з 01.03.2017 по 31.08.2017 останній був за наказом генерального директора музею № 68 від 28.02.2017 переміщений тимчасово у сектор документально-речових фондів відділу збереження фондів на підставі ст. 32 КЗПП України. Таким чином працівника було переміщено до іншого структурного підрозділу в якому здійснювалось його табелювання. Тим самим наказом було встановлено і робочий графік працівника з вівторка по п'ятницю (з 09.30 до 18.00, обідня перерва з 13.00 хв. по 13.30 хв.) та без змін умов праці. До ОСОБА_1 як до керівника наказ про переміщення не доводився, а тому позивач і не знала що таке мало місце і продовжувала тебелювати ОСОБА_3 В червні 2017 року ОСОБА_3 декілька разів не з'явився на робочому місці і не відповідав на телефонні дзвінки позивача, внаслідок чого ОСОБА_1у присутності інших працівників музею складений акт про відсутність ОСОБА_3на роботі 02.06.2017 протягом 2 годин. Після вихідних - в понеділок 07.06.2017 позивач поінформувала генерального директора про порушення ОСОБА_3 трудової дисципліни.

Складаючи табель позивач вказала працівника як відсутнього на робочому місці. Складанням табелю «на перед» є звичаєм ділового обороту, що передбачає подання уточнюючих табелів у разі зміни фактичних обставин роботи працівника.

Вказала, що мала місце добросовісна помилка позивача, яка в подальшому була виправлена і не спричинила шкоди ОСОБА_3 Зазначила, що роботодавцем порушені і вимоги ст. 252 КЗпП України, оскільки позивач є членом профспілкового комітету з 02.06.2015. Роботодавець звертався до виборного профспілкового органу первинної профспілкової організації щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та отримав відмову у наданні такої згоди 06.07.2017.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернулася із відповідним позовом до суду.

Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до вимог ст. 147 КЗпП Україниза порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Порушенням трудової дисципліни може бути невиконання або неналежне виконання працівником трудових обов'язків, недотримання правил внутрішнього трудового розпорядку чи умов колективного договору.

Згідно зі ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем не пізніше одного місяця з дня виявлення проступку та не може бути накладене пізніше шести місяців з дня його вчинення.

Таким чином, законодавець обмежив можливість застосування до працівника дисциплінарного стягнення строками, за спливом яких відповідальність не може наставати.

Матеріали справи свідчать, що проступок, який став підставою для застосування дисциплінарного стягнення виявлено - 09.06.2017 і це закріплено в наказі № 194 від 20.07.2017, а захід стягнення у вигляді догани застосовано ОСОБА_120.07.2017 відповідно до наказу № 194 в.о. Генерального директора Національного музею історії України про оголошення ОСОБА_1, тобто з пропуском строку встановленого ст. 148 КЗпП України.

Відповідно до ст. 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Відповідно до частини другої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» і частини другої статті 252 КЗпП України однією з гарантій можливості здійснення працівниками підприємства, установи, організації обраних до складу виборної профспілкової організації своїх повноважень є заборона притягнення їх до дисциплінарної відповідальності без попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є.

Генеральним директором НМІУ 29.06.2017 р. направлено подання до Первинної профспілкової організації Національного музею історії України щодо застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Згідно відповіді 06.07.2017 в.о. голови профспілки зазначила, що профспілкова сторона вважає за необхідне запросити на збори профкому ОСОБА_3, заслухати саму ОСОБА_1 з метою всебічного розгляду інциденту. Звернуто увагу на положення ст. 172 КК України, якими визначено що є грубим порушенням законодавства про працю та вказано на те, що дії ОСОБА_1 не підпадають під жодну з них.

Подаючи апеляційну скаргу Національний музей історії України зазначив, що при застосуванні до позивача дисциплінарного стягнення, відповідачем в повному обсязі дотримано процедуру визначену законодавством. Притягнення до дисциплінарної відповідальності відбулось в межах строку, визначеного ст. 148 КЗпП України, враховуючи надання позивачу частини щорічної основної відпустки на 14 календарних днів з 30.06.2017 по 13.07.2017.

Національний музей історії України долучив до апеляційної скарги копію наказу №252-в про надання відпустки позивачу й просив його приєднати до матеріалів справи.

Ухвалою колегією суддів занесеної до протоколу судового засідання від 13.11.2018 у задоволенні клопотання відповідача про приєднання нових доказів до справи, а саме вказаного наказу відмовлено.

Відповідно до ст. 6 Конституції України органи судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно з частиною 5 статті 178 ЦПК України до відзиву додаються: 1) докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; 2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Частиною 3 статті 83 ЦПК України встановлено, що відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до ч. 5 ст. 49 ЦПК України у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що сторона відповідача повинна подати суду докази разом з поданням відзиву. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лиши у виключному випадку.

Матеріали справи свідчать, що Національний музей історії України у листопаді 2017 року отримав позовну заяву і з цього часу та до кінця підготовчого провадження 28.03.2018, а також під час судового розгляду справи в першій інстанцій було достатньо часу та процесуальних можливостей для подання доказів, які вважав необхідні до суду першої інстанції.

Крім того, Національний музей історії України є роботодавцем, у якого зберігаються всі документи щодо їхніх працівників.

У суді апеляційної інстанції не встановлено виключних обставин, за яких відповідач не міг подати докази при розгляді справи в суді першої інстанції, Національний музей історії України таких не надав.

За наведеного, відповідач, пропустивши без поважних причин процесуальний строк для надання суду та сторонам відзиву та доказів, втратив таке право в суді апеляційної інстанції.

Докази, які відповідач просить долучити до матеріалів справи не були предметом розгляду суду першої інстанцій, отже не можуть спростовувати законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції.

За наведених обставин, враховуючи, що на час винесення судом першої інстанції оскарженого рішення у суду не було доказів, які просив відповідач залучити під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає висновки суду про задоволення позовних вимог правильними.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, відповідачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх вимог.

Відповідно до ч.ч. 1-2, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 8 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що саме витрати, пов'язані з правничою допомогою адвокатапри розгляді конкретної цивільної справи, несуть сторонита покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Судом першої інстанції встановлено, що витрати на правничу допомогу, сплачені позивачем в розмірі3 000,00 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо стягнення з Національного музею історії України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу розмірі 3 000 грн., та враховуючи задоволення позовних вимог судовий збір у розмірі 640 грн.

Отже,вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного музею історії України залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 15.11.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.І.Шахова