Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 216/6077/14-ц

провадження № 61-13459св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

третя особа: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дацко Ярослав Олексійович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року у складі колегії суддів: Михайлів Л. В., Барильської А. П., Ляховської І. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_8 від його (позивача) імені на підставі довіреності, та ОСОБА_4, що посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацком Я. О. та зареєстрований у реєстрі за № 1021.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що він є власником вищезазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 02 червня 1992 року, в якій був зареєстрований та постійно проживав після смерті дружини.

Оскільки за станом здоров'я він потребував постійного медичного лікування та сторонньої допомоги і догляду, у 2012 році він вирішив подарувати спірну квартиру своєму молодшому онуку - ОСОБА_4, а останній, у свою чергу, зобов'язався здійснювати за ним догляд та утримувати житло у належному стані.

07 червня 2012 року ОСОБА_9, діючи на підставі довіреності, уклала від його (позивача) імені договір дарування належної йому квартири на користь відповідача.

Після підписання договору дарування він продовжував проживати у спірному житловому приміщенні, а ОСОБА_4 через декілька місяців після укладення договору припинив навідувати його, надавати допомогу в придбанні продуктів харчування, медикаментів, не допомагав йому матеріально утримувати квартиру.

Крім того, у липні 2014 року відповідач зареєстрував у квартирі сторонніх для нього (позивача) осіб, у зв'язку із чим він змушений був самостійно нести додаткові витрати з оплати комунальних платежів, що завдавало йому зайвих хвилювань та призвело до госпіталізації.

Враховуючи те, що він видав довіреність для укладення договору дарування із відповідачем у зв'язку із збігом тяжких для нього обставин, просив визнати договір дарування належної йому квартири недійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 помер.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року до участі у справі у якості правонаступника ОСОБА_7 у справі було залучено його доньку ОСОБА_3, яка підтримала позов батька та зазначала, що обдарований ОСОБА_4 до моменту смерті ОСОБА_7 не проживав у спірній квартирі, комунальні послуги не сплачував.

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року у складі судді Буданцевої О. А. в задоволені позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, для визнання недійсними оспорюваного правочину. Суд зазначив, що дарування квартири відбулось за власним бажанням дарувальника, без жодного на нього тиску.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 25 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_9, яка діяла від імені ОСОБА_7 на підставі довіреністі, та ОСОБА_4, посвідчений 07 червня 2012 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацком Я. О. та зареєстрований у реєстрі за № 1021.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що похилий вік, тяжкі захворювання, потреба у допомозі змусили ОСОБА_7 укласти договір дарування належної йому квартири під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для нього умовах, позбавивши його єдиного житла. Отже волевиявлення не можна вважати вільним і таким, що відповідало його внутрішній волі, що є підставою недійсності правочину відповідно до статей 203, 215 та частини першої статті 233 ЦК України.

У червні 2016 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

Апеляційний суд не звернув увагу на те, щоукладання спірного договору було зумовлено виключно вільним волевиявленням дарувальника, а не потребами стороннього догляду, не спростував наведених висновків суду першої інстанції.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких просить залишити без змін оскаржуване судове рішення як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 216/6077/14-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Установлено, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, на праві власності належала трикімнатна квартира АДРЕСА_1, де він був зареєстрований та постійно проживав до смерті, самостійно утримував житло та сплачував за комунальні послуги.

19 квітня 2012 року ОСОБА_7 видав довіреність № 646, що посвідчена приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацком Я. О., якою уповноважив ОСОБА_9 подарувати належну йому квартиру онукові - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

07 червня 2012 року ОСОБА_9, діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_7, подарувала спірне житлове приміщення ОСОБА_4

Згідно з пунктом 5 цього договору його укладання не пов'язане із виконанням обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника на момент укладання договору або у майбутньому. Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на його користь будь-яких дій майнового характеру.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 помер, у якості правонаступника останнього у справі було залучено його доньку ОСОБА_3

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач, посилаючись на те, що вказаний договір дарування уклав під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах (позбавивши себе єдиного житла), вважав цей правочин недійсним на підставі статті 233 ЦК України.

За змістом статті 233 ЦК України правочин, вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним.

Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа і яка вимусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто, ця підстава недійсності правочину являє собою сукупність цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин. Обставина, яка вплинула на особу, має бути наявною саме в момент вчинення правочину.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов'язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), з урахуванням пояснень самого позивача та показань свідків, допитаних під час розгляду справи, встановивши, що дарування квартири відповідачу відбулось за власним бажанням дарувальника, зміст договору дарування та наданої довіреності вказує на відсутність з боку відповідача жодних зобов'язань, які останній мав вчинити на користь ОСОБА_7, зробив правильний висновок про відсутність підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, для визнання договору дарування недійсним.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Водночас апеляційний суд зробив помилковий висновок про те, що похилий вік, тяжкі захворювання, потреба в допомозі змусили ОСОБА_7 укласти договір дарування належної йому квартири під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для нього умовах, позбавивши себе єдиного житла, не дослідивши та не встановивши нові докази, апеляційний суд переоцінив докази, які належним чином були оцінені судом першої інстанції.

При цьому, суд апеляційної інстанції не встановив факт порушення місцевим судом порядку дослідження доказів, не зазначив, які норми права суд порушив при вирішенні спору, в чому полягала невідповідність висновків суду обставинам справи та чи була ця невідповідність взагалі, у зв'язку з чим помилково скасував правильне рішення суду першої інстанції.

Установивши, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року скасувати.

Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. П. Курило