Справа № 462/3286/16 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/783/7252/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року м.Львів

Колегія суддів Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, з участю третьої особи - державного нотаріуса Другої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, про визнання заповіту недійсним,-

встановила:

10 червня 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати недійсним заповіт, складений Валовим Валерієм Павловичем, що був посвідчений 3 лютого 2010 року державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Шершун Н.К., зареєстрований в реєстрі за № 3-162. В обгрунтування позовних вимог зазначають, що Кавецька Є.Ф. звернулася до Залізничного районного суду м. Львова з позовом про визнання недійсним договору ренти, що укладений 16 лютого 2009 року між Лоїк Л.М. та Валовим В.П., визнання права власності в порядку спадкування у звязку із тим, що згідно Акту психолого-психіатричної експертизи № 167 від 4 лютого 2013 року Валов В.П. на момент підписання такого договору страждав стійким хронічним розладом психічної діяльності, що позбавляла його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відтак, позивачі вважають очевидним той факт, що Валов В.П. не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, як на момент підписання договору ренти так і на момент складення оскаржуваного заповіту. Позивачі вважають, що заповіт, який складений 3 лютого 2010 року Валовим В.П. на користь Кавецької Є.Ф., підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 жовтня 2017 року задоволено позов.

Ухвалено визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_8 та посвідчений 3 лютого 2010 року ОСОБА_7, державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 3-162.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_5 Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що позивачі не мали права звертатися з позовом про визнання заповіту недійсним , так як не є заінтересованими особами, суб»єктивні спадкові права яких виникають відповідно до норм Глави 6 ЦК України. Зазначає, що визнання недійсним договору ренти від 16 лютого 2009 року виключає можливість звернення з даним позовом. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України у чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення редакції, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України у чинній на даний час редакції суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 3 лютого 2010 року ОСОБА_8 уклав заповіт, посвідчений 3 лютого 2010 року ОСОБА_7- державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 3-162, згідно якого все його майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право, своїм розпорядженням заповів ОСОБА_5

У провадженні Залізничного районного суд м. Львова знаходиться справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та визнання права власності в порядку спадкування, в якій ОСОБА_5 просить суд визнати недійсним договір ренти, що укладений 16 лютого 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, та визнати за нею право власності в порядку спадкування з тих підстав, що ОСОБА_8 на момент підписання такого договору страждав стійким хронічним розладом психічної діяльності, що позбавляв його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки наведене підтверджується Актом психолого-психіатричної експертизи № 167 від 4 лютого 2013 року, проведеної КЗ ЛОКПЛ у межах цивільної справи № 1309/2337/12.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі вважають, що ОСОБА_8 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, як на момент підписання договору ренти 16 вересня 2009 року, так і на момент складення оскаржуваного заповіту 3 лютого 2010 року, просять визнати заповіт, складений ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5, недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України, в чинній на час постановлення рішення редакції, за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 04/К від 27 травня 2017 року на момент укладення заповіту ОСОБА_8 страждав тяжким психічним розладом у формі розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу (судинного, травматичного) з вираженим психоорганічним синдромом та наростаючою деменцією. За своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не був здатний прогнозувати наслідки власних дій, повязаних з укладенням заповіту.

Відповідно до розяснень в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Зі змісту ст. 212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

При вирішенні спору, суд першої інстанції взяв до уваги висновок судово- психіатричного експерта № 04/К від 27 травня 2017 року, проведений експертом КЗ ОСОБА_9, в якому зазначено, що у момент укладення заповіту 3 лютого 2010 року ОСОБА_8 страждав тяжким психічним розладом у формі розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу (судинного, травматичного) з вираженим психоорганічним синдромом та наростаючою деменцією. За своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не був здатний прогнозувати наслідки власних дій, повязаних з укладенням заповіту 03.02.2010 р.

Виходячи з вищевикладеного, аналізуючи зібрані докази по справі в їх сукупності та враховуючи, що висновком судово-психіатричного експерта встановлено, що ОСОБА_8 в момент укладення ним заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, та те, що іншими доказами, наявними у справі, такі висновки не спростовані, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що заповіт, складений ОСОБА_8П слід визнати недійсним як такий, що укладений особою, яка в момент його укладення перебувала у такому стані, коли вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Залишити рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 жовтня 2017 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 3 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: