Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 643/17957/15-ц

провадження № 61-33742св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3,

відповідачі: Московський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, приватне підприємство «Нива - В. Ш.», філія № 21 приватного підприємства «Нива - В. Ш.», публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк», ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Слоневська ДаряВалеріївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Горільчаник Ірина Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Кіся П. В., Кружиліної О. А. від 18 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3, звернулися до суду з позовом до Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (далі - Московського ВДВС Харківського МУЮ), приватного підприємства «Нива - В. Ш.» (далі - ПП «Нива - В. Ш.»), філії № 21 ПП «Нива - В. Ш.», публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (далі - ПАТ «ПроКредит Банк»), ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Слоневська Д. В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Горільчаник І. М., про скасування результатів прилюдних торгів, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на житлове приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що 22 листопада 2007 рокуміж закритим акціонерним товариством «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк», та ОСОБА_2 було укладено рамкову угоду № 6440, на підставі та в межах якої було укладено договір про надання траншу №2.24637/6440 від 22 листопада 2007 року, за умовами якого було надано кредит у розмірі 44 000,00 доларів США зі сплатою 14 % річних строком на 36 місяців.

На забезпечення виконання вимог вищезазначених договорів 22 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку банку належну їй на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, оціночною вартістю 222 200,00 грн.

У зв'язку з тим, що позичальник своєчасно не виконала покладені на неї рамковою угодою та договором про надання траншу зобов'язань ПАТ «ПроКредит Банк» 02 серпня 2010 року звернулося в позасудовому порядку до приватного нотаріуса Слоневської Д. В., якою 11 серпня 2010 року було вчинено виконавчий напис та запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки.

На підставі зазначеного виконавчого напису нотаріуса 11 лютого 2011 року були проведені публічні торги, переможцем яких став представник ПАТ «ПроКредит Банк».

Належна ОСОБА_1 квартира стала предметом декількох договорів купівлі-продажу, а саме: від 19серпня 2013 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_4; від 01 березня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Проте рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2013 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 11 серпня 2010 року, вчинений приватним нотаріусом Слоневською Д. В., на підставі якого відбулись публічні торги.

Ураховуючи викладене, позивачі, уточнивши позовні вимоги, просили суд: скасувати публічні торги від 11 лютого 2011 року з реалізації квартири АДРЕСА_1, переможцем яких стало ПАТ «ПроКредит Банк», та протокол проведення філією № 21 ПП «НИВА - В. Ш.» прилюдних торгів від 11 лютого 2011 року з реалізації квартири № 23 за вищевказаною адресою; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 19 серпня 2013 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_4, та договор купівлі-продажу квартири, укладений 01 березня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1, у зв'язку з визнанням виконавчого напису таким, що не підлягав виконанню; визнати за ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова у складі судді Букреєвої І. А. від 18 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3, відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 з її волі, оскільки, уклавши договір іпотеки з банком, вона погодилась на можливу реалізацію банком спірної квартири у разі недотримання зобов'язань за кредитним договором. При цьому докази, які б свідчили про недобросовісність ОСОБА_4 при набутті права власності на спірну квартиру відсутні, оскільки на момент укладання спірного договору купівлі- продажу у неї не було відомостей, що спірне майно неправомірно належить ПАТ «ПроКредит Банк», тому вона є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 січня 2017 року скасовано. Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3, задоволено частково.

Визнано публічні торги від 11 лютого 2011 року з реалізації квартири АДРЕСА_1, загальною площею 44,5 кв. м, переможцем яких став ПАТ «ПроКредит Банк» недійсними.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Витребувано на користь ОСОБА_1 з володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1

У решті позову відмовлено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2, виходив із того, що оскільки виконавчий напис нотаріуса визнаний таким, що не підлягає виконанню, процедуру реалізації належної ОСОБА_1 квартири у примусовому порядку не можна вважати такою, що відповідає вимогам закону. Недійсність прилюдних торгів, проведених 11 лютого 2011 року тягне недійсність усіх наступних правочинів, предметом яких була спірна квартира, проте визнання наступних правочинів недійсними у судовому порядку не потрібно. Крім того, надання ОСОБА_1 у іпотеку банку, належної їй на праві власності квартири, для забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_2, не можна вважати наданням нею згоди на реалізацію квартири, тому майно вибуло з володіння не з її волі й підлягає витребуванню на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що вона є добросовісним набувачем квартири. При придбанні спірної квартири вона виявила всю можливу обачність та обережність, не знала і не могла знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна.

Проте ОСОБА_1, підписуючи договір іпотеки, висловила свою волю на реалізацію спірної квартири, тому квартира не може бути витребувана. Зобов'язання, яке було забезпечено іпотекою, не виконано, кредитна заборгованість перед банком не погашена до цього часу.

Права малолітньої ОСОБА_3 жодним чином не було порушено, оскільки нотаріусу від продавця були надані довідки, що свідчили про відсутність будь-яких осіб зареєстрованих осіб у спірній квартирі.

Крім того, вона погоджується з висновками суду першої інстанції щодо неможливості витребування спірної квартири від ОСОБА_5 у порядку статті 388 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 втратила право власності на спірну квартиру.

У серпні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до вимог статті 388 ЦК України держава гарантує захист права власності добросовісного набувача (особа, яка придбала майно з публічних торгів) на придбане майно тим, що таке майно не може бути витребувано у нього в разі, якщо воно було продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

У цьому випадку, що також було встановлено судом першої інстанції, спірна квартира була відчужена саме у порядку, встановленому для виконання судових рішень на підставі виконавчого документу в процесі виконавчого провадження в ході прилюдних торгів.

Таким чином, майно не може бути витребувано у добросовісного набувача.

Також судом апеляційної інстанції проігноровано те, що між ОСОБА_1 та ПАТ «ПроКредит Банк» було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_1 добровільно передала в іпотеку спірну квартиру і з приводу законності цього договору не було жодного судового спору. Тобто ОСОБА_1, підписуючи договір іпотеки, не могла не усвідомлювати, що у разі невиконання ОСОБА_2 умов рамкової угоди, буде реалізовано іпотечне майно з метою погашення заборгованості. При цьому позивачами було визнано факт невиконання умов кредитного договору, зобов'язання за яким було забезпечено іпотекою, та факт спрямування грошових коштів від продажу іпотечного майна саме на погашення кредитних зобов'язань ОСОБА_2 перед банком.

Щодо рішення суду про визнання виконавчого напису недійсним, то на момент проведення прилюдних торгів його не існувало, тому це не може бути підставою для визнання торгів недійсними, оскільки це не є порушенням встановлених законодавством та діючих на той час правил проведення торгів, визначених Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 в особі представника - ОСОБА_8, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційні скарги, в яких зазначено, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, апеляційний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

01 червня 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційні скарги задоволенню не підлягають.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 22 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк», та ОСОБА_2 було укладено рамкову угоду № 6440, на підставі та в межах якої було укладено договір про надання траншу №2.24637/6440 від 22 листопада 2007 року, за умовами якого було надано кредит у розмірі 44 000,00 доларів США зі сплатою 14 % річних строком на 36 місяців.

На забезпечення виконання вимог вищезазначених договорів 22 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку банку належну їй на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, оціночною вартістю 222 200,00 грн.

У зв'язку з тим, що позичальник своєчасно не виконала покладені на неї рамковою угодою та договором про надання траншу зобов'язань ПАТ «ПроКредит Банк» 02 серпня 2010 року звернувся в позасудовому порядку до приватного нотаріуса Слоневської Д. В., якою 11 серпня 2010 року було вчинено виконавчий напис та запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки.

На підставі зазначеного виконавчого напису нотаріуса 11 лютого 2011 року були проведені публічні торги, переможцем яких став представник ПАТ «ПроКредит Банк».

У подальшому ПАТ «ПроКредит Банк» за 198 000,00 грн здійснило продаж ОСОБА_4 спірної квартири, що було оформлено договором купівлі-продажу від 19 серпня 2013 року.

У частині третій статті 61 ЦПК України 2004 року зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та визнано таким, що не підлягає виконанню з моменту його вчинення виконавчий напис від 11 серпня 2010 року щодо звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 травня 2014 року визнано недійсними публічні торги від 11 лютого 2011 року з реалізації квартири АДРЕСА_1

Визнано недійсним та скасовано протокол проведення прилюдних торгів від 11 лютого 2011 року з реалізації іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1, загальною площею 44,5 кв. м, переможцем яких став ПАТ «ПроКредит Банк».

Визнано недійсним та скасовано акт державного виконавця про реалізацію іпотечного майна від 17 лютого 2011 року.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 19 серпня 2013 року, укладений між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_4

Оскільки виконавче провадження № 20910796, відкрите на підставі виконавчого документу, який був пізніше визнаний таким, що не підлягає виконанню, звернення стягнення на майно ОСОБА_1 не можна вважати правильним.

За своєю правовою природою прилюдні торги є спеціальною процедурою, за результатами якої укладається договір купівлі-продажу. Такий договір як правочин може бути визнаний недійсним у судовому порядку за наявності для цього підстав.

При цьому судом установлено, що виконавчий напис нотаріуса визнаний таким, що не підлягає виконанню, тому процедуру реалізації квартири, належної ОСОБА_1, у примусовому порядку не можна вважати такою, що відповідає вимогам закону, оскільки з його скасуванням втрачаються ті правові наслідки, які з нього випливають.

Отже, висновки апеляційного суду про те, що прилюдні торги були проведені без належних правових підстав є обґрунтованими і відповідають нормам матеріального права, обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, наданим суду доказам дана належна правова оцінка.

Разом з тим сам лише факт визнання прилюдних торгів недійсними спростовує правомірність укладення в подальшому будь-яких правочинів щодо спірного майна.

Умови за яких власник може витребувати майно придбане за відплатним договором добросовісним набувачем від особи, яка не мала права його відчужувати, передбачені частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частинипершої статті 388 ЦК Україниякщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом зазначених правових норм з'ясуванню підлягають наступні питання: чи вибуло майно з володіння власника або володіння особи, якій воно було передане власником у користування, в силу зазначених обставин, а також чи придбав набувач це майно за відплатним договором і чи не знав та не міг знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

При цьому за змістом статті 388 ЦК Українивипадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Судом установлено, що ОСОБА_1 не здійснювала будь-яких дій, спрямованих на реалізацію належної їй квартири. Доказів, що вона мала намір це зробити, суду не надано, тобто майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза її волею.

Разом з тим передання нею у іпотеку, належної їй квартири, на забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_2, не можна вважати наданням згоди на реалізацію квартири.

Саме до таких правильних висновків і дійшов апеляційний суд, встановивши всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення.

Доводи касаційних скарг висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк