Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 2-7420/11

провадження № 61-9831св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу і розподіл спільного сумісного майна.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 19 березня 2012 року у складі судді Кичиної Н. Г. визнано мирову угоду, укладену між сторонами.

ОСОБА_4 передано у приватну власність незавершену будівництвом квартиру АДРЕСА_1 та частину земельної ділянки площею 0,0495 га за тією ж адресою.

ОСОБА_5 передано у приватну власність автомобілі: «Крайслер», номерний знак НОМЕР_1, «Шевроле-Епіка», номерний знак НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на незавершену будівництвом квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на частину земельної ділянки площею 0,0495 га, розташованої на території Рівненської міської Ради, що знаходиться у АДРЕСА_3.

Визнано за ОСОБА_5 право приватної власності на автомобілі: Крайслер», номерний знак НОМЕР_1, «Шевроле-Епіка», номерний знак НОМЕР_2.

Встановлено, що сторони не мають будь-яких претензій один до одного щодо вартості спірного майна та відмовляються від грошових компенсацій.

Провадження у справі закрито.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що мирова угода, укладена між сторонами, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, вчинена в інтересах обох сторін.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2012 року виправлено описку в ухвалі Рівненського міського суду Рівненської області від 19 березня 2012 року, а саме у пункті 3 резолютивної частини вказано «визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на завершену будівництвом квартиру АДРЕСА_1» замість «визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на незавершену будівництвом квартиру АДРЕСА_1».

Доповнено пункт 4 резолютивної частини новим абзацом такого змісту:

Визнати попередній державний акт на право власності на земельну ділянку від 22 квітня 2008 року серії НОМЕР_3, зареєстрований в книзі записів за № 55, таким, що втратив чинність.

У травні 2017 року ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою на вищевказані ухвали до Апеляційного суду Рівненської області, в якій, зокрема, просив поновити йому строк на апеляційне оскарження судових рішень.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 29 червня 2017 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на вищевказані ухвали.

Судове рішення апеляційного суду не містить рішення про поновлення строку на апеляційне оскарження, запропоновано надати заперечення.

Не дочекавшись заперечень на апеляційну скаргу, у цей же день, 29 червня 2017 року колегія суддів апеляційного суду призначила справу до судового розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 12 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задоволено частково.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 19 березня 2012 року про визнання мирової угоди та ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2012 року про виправлення описки скасовано, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевий суд не надав належної оцінки волевиявленню відповідача та обставинам, за яких укладалася мирова угода, тому її затвердження є передчасним, суд не перевірив законність морової угоди. Виправляючи описки, суд фактично ухвалив нове рішення. Також апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_4 була завчасно і належним чином повідомлена про дату судового засідання, проте не з'явилася, причин неявки не повідомила.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та залишити у силі судові рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд розглянув справи, не повідомивши її належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що позбавило її можливості захистити свої права.

Посилається, що апеляційний суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача без належної на те правової підстави, при цьому не обґрунтував свого рішення, не поновив строк на апеляційне оскарження.

У квітні 2018 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу в якому вказує, що ухвала апеляційного суду є законною та обґрунтованою, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують. Крім того, ухвала апеляційного суду не підлягає касаційному оскарженню.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалене з грубим порушенням норм процесуального права, що є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Судом встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 29 червня 2017 року справу за позовом ОСОБА_4 було призначено до апеляційного розгляду на 12 липня 2017 року.

Апеляційним судом було надіслано повістку про виклик до суду ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2.

Доказів на підтвердження отримання позивачем вказаної повістки та фіксації цього факту матеріали справи взагалі не містять.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також грубим порушенням вимог статей 74-76, 305 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 10 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпередбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно з частиною першою статті 305 ЦПК України 2004 року апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними

Однак, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд на зазначені вимоги законодавства уваги не звернув, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_4 (яка змінила прізвище на ОСОБА_4), щодо якої відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи 12 липня 2017 року, розгляд справи не відклав, причини неявки позивача у судове засідання не з'ясував, чим порушив її конституційне право на участь у судовому розгляді, не забезпечив їй можливості надати суду докази та навести міркування з приводу апеляційної скарги відповідача, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободщодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Оскільки ОСОБА_4 обґрунтовує свою касаційну скаргу тим, що апеляційний суд не повідомив її про розгляд справи та ця обставина підтверджується матеріалами справи, тому оскаржувана ухвала підлягає обов'язковому скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Крім того, апеляційним судом допущено й інші порушення процесуального права.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали (частина друга статті 294 ЦПК України 2004 року).

Апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження (частина третя статті 297 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною другою статті 72 ЦПК України 2004 року документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.

Однак, в ухвалі Апеляційного суду Рівненської області від 29 червня 2017 року про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 апеляційний суд взагалі не вирішив питання про поновлення процесуального строку та не навів мотивів, за якими визнав поважними причини пропуску строку на апеляційне оскарження ухвал Рівненського міського суду Рівненської області від 19 березня та 29 жовтня 2012 року, незважаючи на те, що таке клопотання було заявлено в апеляційній скарзі (а. с. 68).

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, пункт 41, від 3 квітня 2008 року) (пункт 47 рішення).

Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

За цих підстав Високий Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (пункт 53 рішення).

У даному випадку апеляційний суд не тільки не навів мотивів, за якими визнав поважними причини пропуску строку на апеляційне оскарження судових рішень, ухвалених у 2012 році, а й взагалі не вирішив питання про поновлення такого строку в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Апеляційним судом не надано належної оцінки тому, що ОСОБА_5 був присутнім у судовому засіданні, коли було постановлено ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 19 березня 2012 року, зауваження на журнал судового засідання не подавав, а також тому, що останній не обґрунтував, що завадило йому, чи його представнику звернутися до суду з апеляційною скаргою у період з 19 березня по 16 серпня 2012 року, коли його було взято під варту.

Не надав апеляційний суд оцінки й встановленим вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 серпня 2013 року обставинам про те, що ОСОБА_5 упродовж червня-серпня 2012 року займався підготовкою умисного вбивства ОСОБА_4, тобто знаходився на волі та мав реальну можливість оскаржити судові рішення суду першої інстанції, проте таким правом не скористався та не навів поважних причин про те, що йому завадило це зробити.

Таким чином, вбачається порушення апеляційним судом принципу правової визначеності та порушення права ОСОБА_4на справедливий судовий розгляд за пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини четвертої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов'язкове скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 400, 401, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 12 липня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк