№ 201/6877/18
провадження 2-о/201/153/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Медяник Вікторія Анатоліївна про встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 20 червня 2018 року звернулася до суду з заявою про встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документу. Заявник у своїй заяві посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 67 років помер її чоловік ОСОБА_2 , після його смерті відкрилася спадщина і вона звернулася до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка: це гараж і земельна ділянка; постановою приватного нотаріуса від 16 травня 2018 року їй відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки в певних документах (в тому числі і про вказану спадкову власність) виявилися розбіжності в написанні прізвища чоловіка: в одних документах він ОСОБА_3 , в інших він ОСОБА_4 , а в паспорті (і так вірно) він ОСОБА_5 ; в договорах купівлі-продажу гаражу і земельної ділянки прізвище чоловіка вказане як ОСОБА_3 , в той час як правильне прізвище українською мовою значиться як ОСОБА_5 (по паспорту). Вона була і є з чоловіком законослухняними громадянами, чоловік зареєстрував дані держаного акту згідно договору в Книзі записів державних актів про право приватної власності на землю за собою, сплачував необхідні податки і збори, вів господарство і обробляв вказану земельну ділянку правомірно і без порушень; це ж стосується і гаражу. Зараз заявник почала приводити до ладу правовстановчі документи, в тому числі і, на вказану власність та інш. у відповідності з законодавством, але зробити вказане виявилося неможливим, оскільки у вказаних договорах купівлі-продажу раніше була припущена вказана помилка, так замість « ОСОБА_2 » вказано « ОСОБА_6 ». Раніше чоловік і вона на ці розбіжності уваги не звернули і не звернулися у офіційні інстанції для виправлення помилки. В теперішній час у зв`язку з необхідністю упорядкування документів заявник звернувся до заінтересованої особи з заявою про перереєстрацію прав власності на вказану земельну ділянку і гараж, але на його звернення відповідь не надійшла взагалі, а потім була постанова приватного нотаріуса про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину з рекомендацією з цим питанням звернутися до суду. У зв`язку з зазначеною обставиною на теперішній час заявник не має змоги належним чином упорядкувати і оформити свої ж документи. Заявник у своїй заяві просив суд встановити юридичний факт про те, що саме її чоловіку (а отже і їй) належать правовстановлюючі документи: 1) Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11 травня 2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Новіковою Н.А. 11 травня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 575 та 2) Договір купівлі-продажу гаражу від 31 травня 2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Новіковою Н.А. 31 травня 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2168, задовольнивши заяву.

Заінтересована особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Медяник В.А. у судове засідання не з`явилася, про час та місце повідомлялася належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, яке міститься в матеріалах справи, про причини своєї неявки суд не повідомила. В письмовому зверненні до суду погодилась з заявою і просила справу розглянути без її участі за наявними матеріалами і рішення винести по закону на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної заінтересованої особи згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку заявника і заінтересованої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що дійсно заявник ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 67 років помер її чоловік ОСОБА_2 , після його смерті відкрилася спадщина і вона звернулася до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка: це гараж і земельна ділянка; постановою приватного нотаріуса від 16 травня 2018 року їй відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки в певних документах (в тому числі і про вказану спадкову власність) виявилися розбіжності в написанні прізвища чоловіка: в одних документах він ОСОБА_3 , в інших він ОСОБА_4 , а в паспорті (і так вірно) він ОСОБА_5 ; в договорах купівлі-продажу гаражу і земельної ділянки прізвище чоловіка вказане як ОСОБА_3 , в той час як правильне прізвище українською мовою значиться як ОСОБА_5 (по паспорту). Вона була і є з чоловіком законослухняними громадянами, чоловік зареєстрував дані держаного акту згідно договору в Книзі записів державних актів про право приватної власності на землю за собою, сплачував необхідні податки і збори, вів господарство і обробляв вказану земельну ділянку правомірно і без порушень; це ж стосується і гаражу. Зараз заявник почала приводити до ладу правовстановчі документи, в тому числі і, на вказану власність та інш. у відповідності з законодавством, але зробити вказане виявилося неможливим, оскільки у вказаних договорах купівлі-продажу раніше була припущена вказана помилка, так замість « ОСОБА_2 » вказано « ОСОБА_6 ». Раніше чоловік і вона на ці розбіжності уваги не звернули і не звернулися у офіційні інстанції для виправлення помилки. В теперішній час у зв`язку з необхідністю упорядкування документів заявник звернувся до заінтересованої особи з заявою про перереєстрацію прав власності на вказану земельну ділянку і гараж, але на його звернення відповідь не надійшла взагалі, а потім була постанова приватного нотаріуса про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину з рекомендацією з цим питанням звернутися до суду. У зв`язку з зазначеною обставиною на теперішній час заявник не має змоги належним чином упорядкувати і оформити свої ж документи, тому вимушений був звертатися з заявою до суду.
Суд вважає вимоги заяви обґрунтованими, виходячи з наступного.
Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

На підставі п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти , від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», Постанови КМУ «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» від 17 жовтня 2013 р. № 868 , рішення судів про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна є правовстановлюючим документом, на підставі якого проводиться реєстрація прав власності на таке майно.

Судом встановлено і заявником доведено, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 67 років помер ОСОБА_2 , після його смерті відкрилася спадщина і його дружина (заявник) звернулася до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка: це гараж і земельна ділянка; постановою приватного нотаріуса від 16 травня 2018 року їй відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки в певних документах (в тому числі і про вказану спадкову власність) виявилися розбіжності в написанні прізвища чоловіка: в одних документах він ОСОБА_3 , в інших він ОСОБА_4 , а в паспорті (і так вірно) він ОСОБА_5 ; в договорах купівлі-продажу гаражу і земельної ділянки прізвище чоловіка вказане як ОСОБА_3 , в той час як правильне прізвище українською мовою значиться як ОСОБА_5 (по паспорту).

осується і гаражу. Зараз заявник почала приводити до ладу правовстановчі документи, в тому числі і, на вказану власність та інш. у відповідності з законодавством, але зробити вказане виявилося неможливим, оскільки у вказаних договорах купівлі-продажу раніше була припущена вказана помилка, так замість « ОСОБА_2 » вказано « ОСОБА_6 ». Раніше чоловік і вона на ці розбіжності уваги не звернули і не звернулися у офіційні інстанції для виправлення помилки. В теперішній час у зв`язку з необхідністю упорядкування документів заявник звернувся до заінтересованої особи з заявою про перереєстрацію прав власності на вказану земельну ділянку і гараж, але на його звернення відповідь не надійшла взагалі, а потім була постанова приватного нотаріуса про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину з рекомендацією з цим питанням звернутися до суду.

Саме по собі не вірне тлумачення та написання правописно прізвища чи імені заявника чи її чоловіка в документах при перекладі з російської мови на українську (паспорт, свідоцтво одруження, свідоцтва про народження та інш.) або відповіді різних організацій і відомств (нотаріальні контори, військові комісаріати, військові частини, відділи РАЦС та інш.) не може бути підставою для відмови в задоволенні цієї заяви, оскільки вони спростовуються наданими доказами та матеріалами справи.

Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.
Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що заява підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявник заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно заінтересованої особи по можливим незаконним (з точки зору вказаної особи) діям відносно нього, предмета спору, а заінтересована особа цього не довела, можливе твердження вказаної особи про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.
Не може суд прийняти до уваги можливе не погодження з вимогами в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає, що оскільки всі інші дані в технічному паспорті, свідоцтві, паспорті, адресній довідці та інших документах заявника повністю співпадають з встановленими судом даними, зазначеними у спірному документі, довідках заявника, витягу та інш., спору про право фактично немає, вищезазначені документи на назване майно в передбаченому законом порядку не оспорені суд вважає можливим заяву задовольнити та встановити юридичний факт про те, що саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Чита, РФ, (мешкав - АДРЕСА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належать правовстановлюючі документи: 1) Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11 травня 2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Новіковою Н.А. 11 травня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 575 та 2) Договір купівлі-продажу гаражу від 31 травня 2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Новіковою Н.А. 31 травня 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2168.

Таким чином обставини заяви знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 186 182 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268, 293, 315, 319 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву задовольнити.

Встановити юридичний факт про те, що саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Чита, Російська Федерація, (мешкав - АДРЕСА_1 (раніше 268), помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належать правовстановлюючі документи: 1) Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11 травня 2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Новіковою Н.А. 11 травня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 575 та 2) Договір купівлі-продажу гаражу від 31 травня 2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Новіковою Н.А. 31 травня 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2168.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 19 грудня 2018 року.

Суддя