Справа № 515/1039/18
Провадження № 2/515/1687/18
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року м.Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Семенюк Л.А.

за участю секретаря Унгурян Т.В.

позивачів ОСОБА_1

ОСОБА_2

ОСОБА_3

представника позивачів - адвоката ОСОБА_4

відповідача представника Татарбунарської міської ради

Одеської області ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Татарбунари цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Татарбунарської міської ради Одеської області про визначення частки померлого у спільній сумісній власності,

в с т а н о в и в :

09.07.2018 року представник позивачів адвокат ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визначення частки померлого у спільній сумісній власності, в якій просить суд визначити за ОСОБА_6, який помер 02 січня 2018 року в місті Татарбунари Одеської області, 1/4 частину у спільній сумісній власності, а саме: квартирі АДРЕСА_1 а також визначити за ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 по 1/4 частині кожному у спільній сумісній власності, а саме: квартирі АДРЕСА_1.

Позов мотивують тим, що 02 січня 2018 року в місті Татарбунари Одеської області помер ОСОБА_6, що був чоловіком позивачки ОСОБА_1, та батьком позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Під час проживання, позивачі по справі та спадкодавець на праві спільної сумісної власності набули у власність квартиру АДРЕСА_2. Позивачі є спадкоємцями першої черги за законом та мають право успадкувати 1/4 частину житлового будинку, що належала спадкодавцю за життя. Останній заповіт не залишив.

Для вирішення питання про прийняття спадщини позивачі звернулися до приватного нотаріуса ОСОБА_7, однак отримали відмову у вчиненні цієї нотаріальної дії з причини невизначеності частки померлого у спільному майні відносно даної квартири.

Як видно з свідоцтва про право особистої власності на житло від 05 квітня 1993 року, вказана нерухомість перебуває в спільній сумісній власності, тобто частки співвласників не визначені. Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовились від прийняття спадщини після смерті батька на користь своєї матері, однак також мають визначити частку кожного співвласника разом із матір'ю.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивачів до суду.

Під час розгляду справи судом було вчинено наступні процесуальні дії.

Ухвалою суду від 16.07.2018 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання (а.с.29).

Представник позивачів адвокат ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивачів, просить позов задовольнити (а.с.33 ).

Відповідач - представник Татарбунарської міської ради Одеської області ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, однак направив на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позову не заперечував (а.с.31 ).

Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

З огляду на належне сповіщення представника позивачів та представника відповідача про дату, час та місце розгляду справи, надходження від них заяв про розгляд справи без їх участі, суд вважає можливим розглянути зазначену цивільну справу без участі представників позивачів та відповідача. При цьому, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановлює ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши позовну заяву та надані сторонами письмові докази в сукупності, суд, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і інтересів сторін та інших осіб, відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, вважає можливим позов задовольнити, виходячи з наступного.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки воно не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Судом з достовірністю встановлено, що 27.12.1973 року був укладений шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, про що зроблено актовий запис за № 127. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «Гайдаржи». Вказано підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЖД № 306015 від 27.12.1973 року (а.с.6).

В період шлюбу у них народилося двоє дітей ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що свідчать копії свідоцтв про народження серії І-ЖД № 424745 від 12.07.1974 року (а.с.12) та серії ІІ-ЖД № 351289 від 02 січня 1978 року (а.с.9).

Як слідує з копії свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЖД № 265411, виданого відділом реєстрації актів громадського стану Татарбунарської райдержадміністрації Одеської області 05 червня 1994 року, позивачка ОСОБА_9 - після укладення шлюбу змінила своє призвіще з «Гайдаржи» на «Байлук» (а.с.13).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05.04.1993 року (а.с.18), квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_6 та членам його сім'ї: ОСОБА_1, ОСОБА_9 та ОСОБА_2. Дане свідоцтво видано на підставі розпорядження виконкому Татарбунарської міської ради №1 від 05.04.1993 року.

Також в матеріалах справи міститься копія технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_4 від 30.01.2017 року (а.с.15-19).

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 510394, виданого Татарбунарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_6 помер 02 січня 2018 року в місті Татарбунари Одеської області (а.с.14).

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України - майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною 1 ст. 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно вимог ч. 2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом, або рішенням суду.

Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу, право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно роз'яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 р. № 7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв'язку з чим, виникає цивільно-правовий спір.

Відповідно до листа приватного нотаріуса Татарбунарського районного нотаріального округу ОСОБА_7 за № 550/02-14 від 03.07.2018 року (а.с.20), дослідженого судом, позивачці ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_6 (спадкова справа №86/2018), з причин невизначеності частки майна спадкодавця у квартирі, яка набувалась на час їхнього шлюбу у спільну сумісну власність та належить на праві спільної сумісної власності їй, її чоловіку та іншим особам.

Частиною 2 ст.71 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що на підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. (Така правова позиція висловлена Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка міститься в інформаційному листі даного суду від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»).

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.) зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судом з достовірністю встановлено, що спадкодавець ОСОБА_6 та позивачі є співвласниками квартири АДРЕСА_5, що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 06.04.1993 року (а.с.18). Але через невизначеність частки померлого у спільному майні з позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 відносно даної квартири, позивачка ОСОБА_1 позбавлена можливості скористатися своїм правом на прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 та отримати свідоцтво про право на спадщину за законом через нотаріальну контору.

За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, за відсутності заперечень представника відповідача, суд вважає, що за ОСОБА_6, який помер 02.01.2018 року та позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 має бути визначено по 1/4 частці у приватній спільній сумісній власності, а саме квартири АДРЕСА_5.

Керуючись ст.ст. 16, 355, 358, 370, 391,1268,1296 ЦК України, ст.ст.4, 76-83, 141, 200, 206, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Татарбунарської міської ради Одеської області про визначення частки померлого у спільній сумісній власності - задовольнити.

Визначити за ОСОБА_6, який помер 01 січня 2018 року, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 /ідентифікаційний номер /, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 /ідентифікаційний номер / та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 /ідентифікаційний номер / по 1/4 частці у приватній спільній сумісній власності на квартиру №3, яка розташована за адресою: Одеська область, місто Татарбунари, вулиця Чорноморська, 2-а, припинивши право спільної сумісної власності.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.А.Семенюк