Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 761/35577/16-ц

провадження № 61-25561св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2017 року у складі судді Піхур О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 серпня

2017 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О.,

Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк») про порушення прав споживача та позичальника, визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, визнання несправедливими умов кредитного договору та договору іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 11 березня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «СЕБ Банк» укладено кредитний договір № 1115, згідно якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 100 000,00 доларів США строком до 13 березня 2028 року із сплатою відсотків за користування кредитом, на придбання нерухомого майна.

11 березня 2008 року у забезпечення вимог між ОСОБА_4 та ВАТ «СЕБ Банк» укладено іпотечний договір № 1115, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить позивачу на праві власності.

05 червня 2014 року між ПАТ «Фідобанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вендор» укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з яким на умовах встановлених цим договором первісний кредитор передає (відступає), а новий кредитор приймає права вимоги до боржників за кредитними договорами в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення договору. В зв'язку з чим ПАТ «Фідобанк» набуло права вимоги за кредитним договором від 11 березня 2008 року

№ 1115 та іпотечним договором від 11 березня 2008 року № 1115, позичальником та іпотекодавцем яких є ОСОБА_4

Ознайомившись з договором факторингу, у позивача виникли сумніви щодо його відповідності чинному законодавству та дійсності.

В порушення умов договору іпотеки та Договору вимоги, первісний кредитор ВАТ «СЕБ Банк» та новий кредитор ПАТ «Фідобанк» не направив позивачу своєчасно спільне повідомлення про відступлення прав вимоги по кредитному договору від 11 березня 2008 року № 1115 та іпотечному договору від

11 березня 2008 року № 1115, належним чином не повідомили про зміну всіх реквізитів Отримувача коштів по виконанню умов договору іпотеки та не направили пропозиції про підписання додаткової угоди до договору іпотеки, що є невід'ємною частиною договору при зміні сторін в зобов'язанні.

ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 05 червня 2004 року № 1; визнати несправедливими умови кредитного договору від 11 березня 2008 року № 1115 та договору іпотеки від 11 березня 2008 року № 1115 - пункт 3.1. договору іпотеки від 11 березня

2008 року № 1115 та пункт 3.4.5. кредитного договору від 11 березня 2008 року № 1115; змінити визнані несправедливими умови кредитного договору від

11 березня 2008 року № 1115 та договору іпотеки від 11 березня 2008 року

№ 1115 - пункт 3.1. договору іпотеки від 11 березня 2008 року № 1115 та пункт 3.4.5 кредитного договору від 11 березня 2008 року № 1115 - де визначити, що так само як і позивач відповідно до пункту 3.6.3. кредитного договору від

11 березня 2008 року № 1115 банк має право відступати свої права та обов'язки лише при умові відповідного попереднього письмового погодження з позивачем.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня

2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено порушення його прав, як при укладенні кредитного договору, так і при укладенні договору про відступлення права вимоги.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

07 вересня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, наведеним в позовній заяві та в апеляційній скарзі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2018 року заяву судді

Антоненко Н. О. про самовідвід у справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Фідобанк» про порушення прав споживача та позичальника, визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, визнання несправедливими умов кредитного та іпотечного договорів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від

16 серпня 2017 року, задоволено.

Справу № 761/35577/16-ц передано на автоматизований перерозподіл.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх умов договору (частина перша стаття 638 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою, право надавати яку відповідно до частини п'ятої статті 5 цього Закону мають фінансові установи з урахуванням вимог Цивільного кодексу України і цього Закону.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами договору факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з частиною другою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг установлюються законом про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. При цьому ні ЦК України, ні цей Закон не містять будь-яких обмежень щодо складу осіб, відносно яких може бути відступлено право вимоги.

У відповідності до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Передання ж права вимоги, згідно з частиною першою статті 512 ЦК України, є одним із способів заміни кредитора в зобов'язанні. Причому така операція не може бути як самостійне зобов'язання, а лише як похідна операція з основного зобов'язання.

Зобов'язання - це правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (стаття 509 ЦК України).

Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина перша стаття 513 ЦК України).

Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За своєю юридичною природою Кредитний договір - це самостійне зобов'язання, оскільки регулюється відокремленим масивом правових норм, потребує участі особливого суб'єкта права - банківської установи, стосується мобілізації та розміщення виключно грошових коштів. Взаємні права та обов'язки сторін Кредитного договору виникають з моменту досягнення згоди за всіма істотними умовами.

Відмежування вказаного договору від договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі, відносно осіб, які можуть виступати фактором.

У відповідності до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої та апеляційної інстанцій письмових доказів, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суди вважали встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, оскільки позивачем не надано будь-яких доказів про порушення його прав як при укладанні кредитного договору так і при укладанні договору про відступлення права вимоги.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 16 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. І.Журавель

В. І.Крат