Категорія 46 Головуючий у 1-й інстанції Луньова О.Г.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

08 листопада 2018 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Биліни Т.І., Мальцевої Є.Є.

секретаря Сидельнікової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Вугледарського міського суду Донецької області, постановлено 18 червня 2018 року у м.Вугледар, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Вугледарської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

В квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, діючої в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов мотивовано тим, що вона є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1. Крім неї у квартирі зареєстровані ОСОБА_3 та її неповнолітні діти ОСОБА_4, ОСОБА_5, які з 2014 року в ній не проживають. Позивач змушений нести додаткові витрати на утримання квартири у зв'язку з тим, що розрахунок вартості комунальних послуг ведеться від числа зареєстрованих в будинку осіб. Батько дітей ОСОБА_6 має у власності житло. Позивач вважає, що відповідач та її діти без поважних причин не проживають у зазначеній квартирі більше шести місяців та не зверталися до суду про продовження вказаного терміну. Посилаючись на положення ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР просила позовні вимоги задовольнити.

Заочним рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 18 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано ОСОБА_3, 1982 року народження, такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

В задоволенні позовних вимоги щодо визнання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову мотивоване тим, що вимоги є необґрунтованими, а самі доводи позивача про наявність підстав для визнання відповідачів, які є неповнолітніми, такими, що втратили право користування жилим приміщенням, не знайшли свого підтвердження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду в частині відмови у задоволені позову скасувати, постановити нове рішення, яким позовні вимоги про визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, задовольнити.

В обґрунтування доводів скарги вказувала, що суду були надані всі належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідач і її діти не проживають в спірній квартирі понад встановлені законом шість місяців без поважних на то причин, а саме з 2014 року. Натомість відповідачем доказів поважності причин відсутності у спірній квартирі суду надано не було. Також відсутні будь-які докази на підтвердження того, що відповідач зверталася до відповідних органів із заявами про неможливість проживання у квартирі через перешкоди, що чинила їм позивач або інші особи.

Не можна погодитись з рішенням суду щодо врахування думки органу опіки та піклування Вугледарської міської ради у справі, оскільки з листа міського голови вбачається, що орган опіки та піклування не підтримує позовні вимоги та при цьому, всупереч ч.5 ст.19 СК України, цей висновок не обґрунтував.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились, заяв про відкладення розгляду справи не надали.

Позивач ОСОБА_2 надала заяву про розгляд справи за її відсутності, доводи апеляційної скарги підтримує, наполягає на задоволенні позову.

Виходячи з положень ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія судів визнала неявку осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. У зв'язку з цим, згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на це апеляційним судом перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки рішення в частині задоволення позовних вимог відносно ОСОБА_3 сторонами не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно ордеру № 28, виданого виконкомом Вугледарської міської ради 21 вересня 1998 року ОСОБА_7 та його сім'ї: ОСОБА_2 (дружина), діти ОСОБА_3, ОСОБА_9, була надана чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 (а.с.5).

Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 05 травня 2006 року змінено договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1. Виділено ОСОБА_7 житлову кімнату площею 11,4 кв.м., виділено ОСОБА_2, ОСОБА_3, неповнолітній ОСОБА_9, неповнолітній ОСОБА_4 житлові кімнати площею 8,3 кв.м., 14,7 кв.м., 12 кв.м. Ванну кімнату, кухню, туалет та інші допоміжні приміщення залишено в загальному користуванні. Зобов'язано житловий орган укласти окремі договори найму житлових приміщень з ОСОБА_7 та ОСОБА_2, відповідно до рішення суду (а.с.6-7).

В квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані позивач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 та її неповнолітні діти - ОСОБА_4, 2003 року народження, ОСОБА_5, 2006 року народження, що підтверджується довідкою №009 від 26 лютого 2018 року, виданою ОСББ «Парус-Вугледар» (а.с.11).

Квартира АДРЕСА_1 є об'єктом державного житлового фонду.

Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 13 липня 2009 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зміну договору найму житлового приміщення на вимогу колишнього члена сім'ї наймача (а.с.8-9).

Відповідно до акта, складеного ОСББ «Парус-Вугледар» №1 від 26 лютого 2018 року (а.с.10), ОСОБА_3, неповнолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5, зареєстровані в даній квартирі, але не проживають з 2014 року, що підтверджують сусіди: ОСОБА_10 (кв. АДРЕСА_2), ОСОБА_11 (кв. АДРЕСА_3).

Органом опіки та піклування Вугледарської міської ради надано висновок від 15 травня 2018 року, відповідно до якого, враховуючи інтереси дітей, орган опіки та піклування вважає недоцільним надання дозволу на визнання неповнолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування житловим приміщенням (а.с.32).

Відповідно до ст.61 ЖК УРСР порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного житлового фонду регулюється нормами ЖК та положеннями укладеного договору найму.

За змістом ст.64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки, але членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, які входили до складу сім'ї наймача, перестали бути членами його сім'ї, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Аналіз змісту зазначеної норми закону свідчить, що умовою реалізації членом сім'ї наймача його права на користування житлом є набуття ним права на проживання та фактичне використання житла для особистого проживання. До того ж право члена сім'ї наймача на користування житловим приміщенням залежить від дії договору найму, укладеним між основним наймачем та наймодавцем.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За положеннями ч.1 ст.71, ст.72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

В контексті обставин даної справи суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули право користування спірною квартирою, як неповнолітні діти, які є членами сім'ї наймача.

Згідно з ч.ч.1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Враховуючи вище зазначене колегія суддів зауважує, що наявність здійсненої у передбаченому законом порядку реєстрації місця проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у спірній квартирі свідчить про відсутність заперечень позивача ОСОБА_2 щодо набуття ними права користування та проживання на правах членів сім'ї наймача.

Таким чином, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за згодою ОСОБА_2 набули права користування спірною квартирою. Договір найму, за яким основним квартиронаймачем є ОСОБА_2, до цього часу не розірвано, що підтверджується актом від 26 лютого 2018 року.

Сам по собі факт не проживання неповнолітніх у цій квартирі з 2014 року не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 (2003 року народження) та ОСОБА_5 (2006 року народження) до теперішнього часу повноліття не досягли, а відтак не набули повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин їх не проживання у спірній квартирі, оскільки в силу свого віку вони не можуть самостійно виконувати свої обов'язки членів сім'ї наймача і нести відповідальність за їх недотримання.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, неповнолітні набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надала, хоча це відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов'язком.

Отже, виходячи з положень ст.71, 72 ЖК УРСР відсутні правові підстави для визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Апелянтом на власний розсуд витлумачені положення ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод.

ЄСПЛ у рішеннях від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України, від 13 травня 2003 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст.8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи ст.8 Конвенції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку в частині відмови у задоволенні позовних вимог з підстав, заявлених позивачем.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного врахування судом висновку органу опіки та піклування, який всупереч вимогам ч.5 ст.19 СК України не обґрунтовано, не заслуговують на увагу, оскільки висновок носить рекомендаційний характер. Суд може постановити і інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування, визначальним є інтереси дитини.

В цьому контексті необхідно взяти до уваги, що визнання рішенням суду дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням стає підставою для зняття їх реєстрації місця проживання. Відсутність реєстрації місця проживання дітей, які не досягли повноліття і не мають права вільного вибору місця проживання, суперечить їх інтересам та суттєво обмежує реалізацію прав, які гарантовані їм Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, у зв'язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 18 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 листопада 2018 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: Т.І. Биліна

Є.Є. Мальцева