БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/198/18
Справа № 356/343/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.12.2018 року Березанський міський суд Київської області в складі:

Головуючого судді Лялик Р. М.

При секретарі Настич Н. А.

За участю позивача ОСОБА_1

Представника позивача ОСОБА_2

Відповідачки ОСОБА_3

Представника відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Березанського міського суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення стягнення аліментів на утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

До Березанського міського суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_3 про припинення стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Березанського міського суду Київської області від 01.06.2006 року з позивача по справі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 в розмірі ? частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.05.2006 року і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, рішенням Апеляційного суду Київської області від 08.04.2014 року місце проживання малолітнього ОСОБА_5 визначено за місцем проживання його матері ОСОБА_3 Незважаючи на це, дитина відмовилась проживати з останньою і вже близько 3,5 років проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1, та перебуває на його утриманні. Відтак, вказуючи на суттєву зміну обставин, що були підставою для ухвалення рішення про стягнення з позивачка аліментів, просить припинити з моменту звернення до суду стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, присуджених до сплати рішенням Березанського міського суду Київської області від 01.06.2006 року.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі з підстав, в ньому наведених, просили задовольнити. Позивач вказав, що протягом останніх 3,5 років син постійно проживає разом з ним, з матірю бачиться дуже рідко та з нею не проживає. Разом з тим, позивач сплачує аліменти на користь відповідачки на утримання їх неповнолітнього сина в розмірі близько 950 грн. щомісячно. Матір матеріальну допомогу надає дуже рідко.

Відповідачка в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, вказавши, що дитина справді близько 2 років, точний період часу вказати не може, проживає разом з батьком. Окремо відзначила, що протягом вказаного часу не вчиняла ніяких дій щодо примусового виконання рішення суду, яким визначено місце проживання її сина разом з нею, виходячи з інтересів самої дитини, та з мотивів того, щоб батько також брав участь у вихованні дитини. Проте вказала, що син періодично приїздить до бабусі, де проживає позивачка, так як в її квартирі здійснюються ремонтні роботи, тому вони бачаться та спілкуються. Крім того, за потребою надає сину необхідні кошти, а аліменти, сплачені позивачем, за спільною згодою з дитиною поклали на банківський рахунок.

Представник відповідачки в судовому засіданні підтримав позицію останньої, вказавши на необґрунтованість позову та відсутність предмету спору між сторонами, адже з липня 2018 року відповідачка не отримує аліментів, так як забрала виконавчий лист з виконавчої служби. Крім того, наголосив, що підстави для припинення стягнення аліментів визначені виключно ст. 188 СК України, та наявність яких не доведено позивачем. Також вказав, що рішенням суду, яке набрало законної сили, місце проживання дитини визначено разом з відповідачкою, тому підлягає обовязковому виконанню.

Окрім того, за заявою представника позивача в судовому засіданні були допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_6, допитаний судом, пояснив, що підтримує з родиною позивача дружні відносини протягом останніх трьох років, часто буває в них вдома. Вказав, що син позивача ОСОБА_7 проживає разом з батьком, який утримує його, займається його вихованням та навчанням. В дитини є все необхідне, своя кімната.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що знає родину з народження дитини та підтримує дружні відносини з позивачем. Є вчителем неповнолітнього ОСОБА_5, тому знає, куди останній йде після школи. Відзначила, що більше 3 років дитина проживає разом з батьком в центрі міста, їздить з ним, батько перераховує кошти за харчування дитини в їдальні школи.

Свідок ОСОБА_9, допитана в судовому засіданні, зазначила, що є дружиною позивача та пояснила, що його син від першого шлюбу ОСОБА_5, проживає разом з ними понад три роки, має свою кімнату та все необхідне. У матері буває дуже рідко. Щодо використання сплачених позивачем на користь відповідачки аліментів, відзначила, що близько двох років тому матір давала сину кошти на телефон.

Крім того, в судовому засіданні в порядку ст. 232 ЦПК України в присутності представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області був допитаний неповнолітній свідок ОСОБА_5, який суду пояснив, що є проживає разом з батьком протягом останніх 4-5 років. За місцем проживання має окрему кімнату, обладнану всім необхідним, де знаходяться його речі. З матірю бачиться у бабусі, де та періодично буває, іноді матір запрошує його до себе в гості . Перед судовим засіданням матір приходила до нього у школу, дала 100 грн. До цього, за період навчання, бувала у школі близько 5 разів. Окремо відзначив, що знає про сплату батьком на користь матері аліментів на його утримання, та повідомив, що раніше вказані кошти складалися та лежали в матері в шафі, а потім вони разом поклали їх на банківський рахунок. Зі слів матері, вказані кошти накопичувались, щоб він міг використати їх після досягнення 18 років. Крім того суду пояснив, що не проти приходити в гості до матері та спілкуватись з нею, проте проживати хоче разом з батьком.

Суд, заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази, прийшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, батьками неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_1 та ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-БК № 283492, виданим 26.05.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 60 (а.с.6).

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 01.06.2006 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини заробітку (доходу), але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму, починаючи з 17.05.2006 року і до повноліття дитини (а.с.7).

Крім того, рішенням Березанського міського суду Київської області від 06.06.2007 року, яке набрало законної сили 26.06.2007 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований 11.10.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Березанського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 101, - розірвано (а.с.8).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 08.04.2014 року, яке набрало законної сили 08.04.2014 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Березанського міського суду Київської області від 06.02.2014 року скасовано в частині відмови в позові ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини з нею та задоволення зустрічного позову про визначення місця проживання ОСОБА_5 з його батьком ОСОБА_1, та ухвалено в цій частині нове рішення, а саме позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання його матері ОСОБА_3, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення, в іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.10,11-13).

Разом з тим, у відповідності до акта обстеження житлово-побутових умов № 666 від 13.06.2018 року, складеного депутатом Березанської міської ради Київської області ОСОБА_10, підпис якого посвідчено секретарем Березанської міської ради Київської області ОСОБА_11 13.06.2018 року, ОСОБА_1 має на своєму утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який вже близько 3,5 років постійно проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1. В квартирі для неповнолітнього ОСОБА_5 виділена окрема кімната, облаштована всім необхідним для відпочину та навчання дитини та в котрій зберігаються його особисті речі (а.с.14).

Постановою начальника відділу Березанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_12 від 18.07.2018 року виконавчий лист № 2-203/06, виданий 25.04.2012 року Березанським міським судом Київської області, про стягнення з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини заробітку щомісячно і до повноліття дитини, починаючи з 17.05.2006 року, повернуто стягувачу ОСОБА_3 за її письмовою заявою від 13.07.2018 року за вх. № 1944 про повернення виконавчого документа № 2-203/06, виданий 25.04.2012 року (а.с.29).

За змістом ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За приписами ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 2 статті 18 СК України визначено способи захисту сімейних прав та інтересів, за змістом пункту третього якої одним з таких способів є припинення правовідношення, а також його анулювання.

У відповідності до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом предявлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Так, як визначено ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено ст. 180 СК України.

За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За змістом п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом.

Так, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч. 2 ст. 179 СК України).

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що за своєю правовою природою аліменти є способом захисту інтересів дитини, необхідним для забезпечення їй належного рівня життя та розвитку, і присуджуються за рішенням суду з метою утримання дитини на користь того з батьків, з ким проживає дитина, і який здійснює утримання цієї дитини.

При цьому, статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантовано право на свободу пересування, а також вільний вибір місця проживання.

За змістом ст. 310 ЦК України право фізичної особи на місце проживання є її особистим немайновим правом та включає в себе, зокрема, право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

За визначенням ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Право батьків на визначення місця проживання дитини закріплене ст. 160 СК України та реалізується у відповідний визначений законом спосіб залежно від віку дитини.

При цьому, нормами ст. 161 СК України передбачено можливість вирішення органом опіки та піклування або судом спору між матір'ю та батьком щодо місця проживання лише малолітньої дитини.

Разом з тим, як вбачається з положень ч. 2 ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вільний вибір місця проживання обмежується, зокрема, щодо осіб, які не досягли 14-річного віку.

Частиною 2 статті 313 ЦК України закріплене право фізичної особи, яка досягла чотирнадцяти років, на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування.

За змістом ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

З урахуванням імперативних вимог ч.1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобовязаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Відтак, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, беручи до уваги положення статті 33 Конституції України в сукупності з ч. 2 ст. 29, ч. 2 ст. 313 ЦК України, а також ч. 3 ст. 160 СК України, суд приходить до висновку, що в даному випадку в судовому засіданні достовірно встановлений факт, що на даний час дитина неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, реалізуючи гарантоване йому законом право на вільний вибір місця проживання, постійно проживає разом з батьком позивачем по справі ОСОБА_1 та перебуває на його повному утриманні.

В той же час, як встановлено судом, факт спілкування та періодичного проживання сина разом з відповідачкою носить непостійний поодинокий характер, та не може бути юридичною підставою для отримання відповідачкою аліментів на утримання дитини.

Крім того, суд не приймає доводи представника відповідачки про недоречність предявлених позовних вимог та відсутність предмету спору з підстав повернення виконавчого документу стягувачу, як безпідставні та такі, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, адже, як визначено положеннями ч. 1 ст. 129-1 Конституції України, а також ч. 1-2, 4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ч. 1-2 ст. 18, ч. 1 ст. 259 ЦПК України, судові рішення ухвалюються іменем України та з часу набрання ними законної сили є обовязковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. При цьому, невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Разом з тим, зі змісту ст. 1, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», органи державної виконавчої служби здійснюють лише примусове виконання судових рішень, а виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) являють собою сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

При цьому, згідно положень ч. 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, в тому числі за письмовою заявою стягувача (п. 1 ч. 1 вказаної статті), не позбавляє його права повторно предявити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відтак, всупереч таким твердженням представника відповідачки, повернення за заявою останньої виконавчого листа № 2-203/06 від 25.04.2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини ОСОБА_5, про що суду надано відповідну постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 18.07.2018, видану начальником Березанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_12, ВП № 32615595, не звільняє позивача ОСОБА_1 від виконання визначеного рішенням суду обовязку, а лише зупиняє його примусове виконання органами державної виконавчої служби.

Окрім того обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Так, як визнано відповідачкою в судовому засіданні та підтверджено поясненнями неповнолітнього ОСОБА_5, всупереч положенням ст.ст. 179-181 СК України, кошти, сплачені ОСОБА_1 як аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5, протягом відповідного часу накопичувались у відповідачки, і лише 05.10.2018 року за спільною згодою з дитиною були покладені на банківський рахунок, відкритий на імя ОСОБА_5, відтак, не використовувались належним чином за своїм цільовим призначенням.

За таких обставин, наданий суду договір № SAMDNWFD901 від 05.10.2018 року судом розцінюється критично та не може підтверджувати факт використання сплачених позивачем як аліменти коштів на утримання їх спільної з відповідачкою дитини.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів спростування вимог позивача суду не надано та в судовому засіданні їх не встановлено.

Разом з тим, за правилами, встановленими ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Звертаючись до суду, позивач посилається на ч. 4 ст. 273 ЦПК України, положеннями якої в якості одного із способів захисту порушеного права у разі зміни обставин, що впливають на визначені розміри періодичних платежів, визначено звільнення від них, який за своїм змістом узгоджується з встановленим ч. 2 ст. 18 СК України способом захисту сімейних прав та інтересів у формі припинення правовідношення, відтак, є належним способом захисту прав позивача, оскільки фактично врегульовує виниклі правовідносини між сторонами щодо утримання спільної дитини, та не виходить за межі заявлених позовних вимог.

При вирішенні питання про те, чи мають зміни обставин, на які посилається платник аліментів, істотне значення, необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за своєю правовою природою за рішенням суду присуджені на її утримання та з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

З аналізу положень ст.ст. 179-181 СК України вбачається, що аліменти підлягають використанню на утримання дитини, що стає неможливим у випадку не проживання дитини разом з одержувачем аліментів та перебуванням на утриманні іншого з батьків.

За таких обставин, проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі, оскільки дитина проживає з батьком, стягнення з останнього аліментів на утримання дитини на користь матері, яка проживає окремо, є необґрунтованим та не відповідає інтересам дитини, тому суд вважає, що наявні підстави для припинення стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання їх неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, присуджених до сплати рішенням Березанського міського суду Київської області від 01.06.2006 року.

Разом з тим, правовий аналіз змісту положень ст. 191 СК України, ст. 430 ЦПК України в сукупності з ч. 1 ст. 18 ЦПК України, дає підстави зробити висновок, що діючим законодавством не передбачено припинення стягнення аліментів за минулий період, тому позов підлягає частковому задоволенню, а саме починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили, а не з моменту звернення до суду.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 7, 160-161, 171, 179-181 СК України, ст. 29 ЦК України, ст.ст. 4, 12-13, 76-83, 89, 141, 258-259, 263-266, 268, 352, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити частково.

Припинити стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини заробітку (доходу), але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму, починаючи з 17.05.2006 року і до повноліття дитини, присуджених до сплати рішенням Березанського міського суду Київської області від 01.06.2006 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Київського апеляційного суду через Березанський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Р. М. Лялик