АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2018 року м. Чернівці справа № 720/1573/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Одинака О.О., Яремка В.В.

секретар Герман Я.І.

за участю: представника позивачів ОСОБА_1, представника відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні житлом, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2018 року, ухваленого під головуванням судді Ляху Г.О.,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися з позовом до суду до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні житлом.

Посилалися на те, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, позивач ОСОБА_3 є власницею 2/5 частин квартири АДРЕСА_2 а позивач ОСОБА_4 є власницею 1/5 частини зазначеної квартири. Окрім них, власницею 2/5 частин спірної квартири є відповідач ОСОБА_5

У 2015 році відповідач ОСОБА_5 замінила замок в спільній квартирі та поселила в ній квартирантів, не надає їм права користуватися даною квартирою, оскільки квартиранти використовують всю площу квартири.

Вважали такі дії відповідачки неправомірними, та просили суд усунути їм перешкод в користуванні житлом шляхом вселення в квартиру АДРЕСА_1 зобов'язати відповідача ОСОБА_5 не чинити їм перешкоди в користуванні даною квартирою.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2018 року позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_3, ОСОБА_4 перешкоди в користуванні власним житлом шляхом їх вселення в квартиру, яка розташована по АДРЕСА_1

Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перешкоди в користуванні квартирою, яка розташована по АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На дане рішення ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що при ухваленні рішення судом порушені норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Посилається на те, що позивачі у вказаній квартирі не проживають та не беруть участі в її утриманні.

Також на думку апелянта суд не мав права вселяти їх в квартиру без зазначення конкретного майна (кімнат), в які вони мають бути вселені.

Апелянт ставить під сумнів правомірність видачі позивачам свідоцтва про право власності на нерухоме майно, у зв»язку з чим ним був до суду поданий позов про скасування розпорядження органу приватизації та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 це одна й та ж особа.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності сторонам у справі на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01 листопада 1994 року. Дана обставина підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №4324160 від 02 серпня 2004 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №96357576 від 05 вересня 2017 року (а.с.6,7).

Доводи апеляційної скарги про незаконність видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно на ім'я позивачів є безпідставними, оскільки дане свідоцтво про право власності на час розгляду справи є дійсним.

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі, щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

Співвласники, незалежно від розміру часток, при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Разом із тим відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК України 2004 року), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Судом першої інстанції ухвалено рішення про задоволення позовних вимог виходячи з того, що позивачі, будучи співвласниками спірної квартири, не мають можливості розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, оскільки відповідачка чинить їм перешкоди в цьому, а тому дійшов до правильного висновку, що порушене право позивачів підлягає захисту.

Зазначений висновок суду відповідає фактичним обставинам справи та узгоджується з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачі у вказаній квартирі не проживають та не беруть участі в її утриманні, на висновки суду не впливають та їх не спростовують, оскільки сам факт звернення співвласників майна до суду з даним позовом вказує на наявність перешкод у реалізації ними права власності на це майно.

Окрім того, зазначені доводи можуть бути підставою для звернення до суду з відповідним позовом про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням майна, якщо інше не обумовлено сторонами у справі.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що судом мало бути визначено позивачам конкретне майно, яке б відповідало їхнім часткам і тільки після цього суд міг прийняти рішення про їхнє вселення в спірну квартиру, оскільки вимог про визначення судом порядку користування спірною квартирою чи виділ частки в натурі позивачами не заявлялося.

Разом з тим, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд, за умови пред'явлення відповідного позову.

Є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4, яка є позивачем по справі, та співвласник спірної квартири ОСОБА_6 є однією й тією ж особою. В матеріалах справи міститься висновок рядового поліції ДОП СП Новоселицького ВП СВП ГУНП в Чернівецькій області від 08 вересня 2017 року по матеріалах проведеної перевірки по заяві ОСОБА_7, з якого вбачається, що особу ОСОБА_4 було встановлено та допитано, та що дошлюбне прізвище її ОСОБА_7 (а.с.53-54).

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та надані сторонами докази, підстави для скасування рішення відсутні, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 08 травня 2018 року.

Головуючий /підпис/ Н.К. Височанська

Судді: /підпис/ О.О. Одинак

/підпис/ В.В.Яремко