ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року

м. Харків

справа № 616/12/18

провадження № 22-ц/818/685/18

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

учасники справи:

позивач та відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1,

відповідач та позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного провадження в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 09 серпня 2018 року (в складі судді Рикова М.І.),

встановив:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 50 000 грн., а також 2 996 грн.- річних процентів, 13 925 грн. 94 коп. - суму втрат від інфляції та судові витрати.

Позов мотивований тим, що 01 січня 2015 року між ним та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір позики за яким відповідач отримав у позику від нього грошові кошти в розмірі 50 000 грн. та зобов'язався повернути вищевказану суму у строк до 31 грудня 2015 року. На момент звернення до суду ОСОБА_2 свої зобов'язання перед ним не виконав, повертати грошові кошти відмовляється у зв'язку з чим в нього утворилась заборгованість в загальному розмірі 50 000 грн. Позивач зазначав, що відповідно п.9 Договору передбачений обов'язок позичальника у разі прострочення дати повернення суму позики, сплати суми позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотки річних від простроченої суми. Відповідно до п.10 Договору, факт прострочення та повного невиконання відповідачем власних зобов'язань з повернення грошових коштів підтверджується наявністю у позивача оригінального примірника Договору.

Представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності від 23 лютого 2018 року, надано відзив на позовну заяву в якому було зазначено, що з березня 2013 року без офіційного працевлаштування ОСОБА_2 працював за усним трудовим договором у ОСОБА_1 За усною домовленістю його обов'язки полягали у отриманні від ОСОБА_1 стартових пакетів та скретч-карт поповнення рахунку операторів мобільного, які за готівковий рахунок ОСОБА_2 реалізовував в торгівельній мережі м. Харкова. Отриману виручку щоденно повертав ОСОБА_1, який виплачував ОСОБА_2 заробітну платню. Отже, фактично, останній знаходився у трудових відносинах зі ОСОБА_1, які не були оформлені трудовим договором, оскільки ОСОБА_1 не бажав сплачувати податки до бюджету. Питання щодо матеріальної відповідальності будувались на повній довірі, за весь час співпраці ніяких підозр нечесності та недостач не виникало. Однак, незважаючи на це ОСОБА_1 01 січня 2015 року зажадав від ОСОБА_2 підписати договір позики на суму 50 000 грн. з терміном повернення до 31 грудня 2015 року, завіривши, що це буде запорукою та гарантією його матеріальної відповідальності на будь-який випадок в майбутньому. Вимога підписати договір позики була категоричною умовою подальшого продовження його трудової діяльності. Оскільки на той час він не мав ніякої іншої роботи, разом зі своєю родиною знаходився в скрутному становищі, то був вимушений погодитися на висунуті умови, щоб не залишитись без засобів існування. Кошти в розмірі 50 000 грн. від ОСОБА_1 ніколи не отримував.

Договір позики був безгрошовим, його зміст був заздалегідь надрукованим, підписував він лише останній аркуш договору, з яким і ознайомився. Таким чином, ОСОБА_2 поставив на Договорі позики підпис на вкрай невигідних умовах, під впливом залежності від наданої роботи та тяжкого матеріального становища. Після підписання договору ОСОБА_1 запевняв, що у випадку припинення фактичних трудових відносин і відсутності з його боку нестачі, цей договір позики буде анульований. В 2015 році ОСОБА_2 знайшов іншу роботу та закінчив свою діяльність із ОСОБА_1 На протязі 3 років останній не заявляв жодних претензій, а тому ОСОБА_2 вважав, що оспорюваний договір припинив свою чинність, оскільки ніяких зобов'язань перед ОСОБА_1 він не має. За вищевикладених обставин представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 просив відмовити в повному обсязі ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог про стягнення коштів за договором позики, відсотків за користування позикою та інфляційних втрат з ОСОБА_2

Представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5, який діє на підставі договору № 26/10-1 про надання правової допомоги, було надано відповідь на відзив в якому зазначено, що зміст та обставини відображені у наданому відповідачем ОСОБА_2 відзиві не мають жодного зв'язку із обставинами справи. З огляду на позицію представника відповідача, даний документ є викладеними у письмовому вигляді показаннями відповідача, а не заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується. Крім цього, відзив не містить посилань на докази, якими підтверджуються викладені в ньому відомості. Даний факт робить відзив таким, що не відповідає нормам законодавства, зокрема, викладеного у статті 12 ЦПК України, принципу змагальності сторін, відповідно до якого, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У лютому 2018 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, в якому просив визнати недійсним договір позики, укладений 01 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

В обґрунтування зустрічного позову вказував, що з березня 2013 року без офіційного працевлаштування ОСОБА_2 працював за усним трудовим договором у ОСОБА_1 За усною домовленістю його обов'язки полягали у отриманні від ОСОБА_1 стартових пакетів та скретч-карт поповнення рахунку операторів мобільного зв'язку, які за готівковий рахунок ОСОБА_2 реалізовував в торгівельній мережі м. Харкова. Отриману виручку щоденно повертав ОСОБА_1, який виплачував ОСОБА_2 заробітну платню. Отже, фактично останній знаходився у трудових відносинах за ОСОБА_1 які не були оформлені трудовим договором, оскільки ОСОБА_1 не бажав сплачувати податки до бюджету. Питання щодо матеріальної відповідальності будувались на повній довірі, за весь час співпраці ніяких підозр нечесності та недостач не виникало. Однак, незважаючи на це ОСОБА_1 01 січня 2015 року зажадав від ОСОБА_2 підписати договір позики на суму 50 000 грн. з терміном повернення до 31 грудня 2015 року, завіривши, що це буде запорукою та гарантією його матеріальної відповідальності на будь-який випадок в майбутньому. Вимога підписати договір позики була категоричною умовою подальшого продовження його трудової діяльності. Оскільки на той час він не мав ніякої іншої роботи, разом зі своєю родиною знаходився в скрутному становищі, то був вимушений погодитися на висунуті умови, щоб не залишитись без засобів існування. Кошти в розмірі 50 000 грн. від ОСОБА_1 ніколи не отримував. Договір позики був безгрошовим, його зміст був заздалегідь надрукованим, підписував він лише останній аркуш договору, з яким і ознайомився. Таким чином, ОСОБА_2 поставив на Договорі позики підпис на вкрай невигідних умовах, під впливом залежності від наданої роботи та тяжкого матеріального становища. Після підписання договору ОСОБА_1 запевняв, що у випадку припинення фактичних трудових відносин і відсутності з його боку нестачі, цей договір позики буде анульований. В 2015 році ОСОБА_2 знайшов іншу роботу та закінчив свою діяльність із ОСОБА_1 На протязі 3 років ОСОБА_1 не заявляв жодних претензій, а тому ОСОБА_2 вважав, що оспорюваний договір припинив свою чинність, оскільки ніяких зобов'язань перед ОСОБА_1 він не має.

Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей не породжує обов'язку повернути обумовлену угодою суму грошей, право на які ОСОБА_1, отримав під впливом його тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах. За відсутності тяжкого матеріального стану правочин не було б вчинено взагалі. Предметом позики були грошові кошти, які позикодавець зобов'язався передати позичальнику, але ОСОБА_1 фактично не передавав, а він не отримував в позику. Предмет договору позики лишався у володінні і користуванні ОСОБА_1

В п.13 оспорюваного договору позики зазначено, що договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та визначається часом, достатнім для належного виконання сторонами своїх обов'язків цим договором, що суперечить приписам частини 2 статті 1046 ЦК України, тобто підписаний правочин не відповідає вимогам частини 1 статті 203 ЦК України.

Крім того, частиною 5 статті 203 ЦК України встановлює, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки такої спрямованості не було, гроші не передавались і ОСОБА_1 не планував їх стягувати з нього, бо він нічого йому не був винний, що також свідчить про недійсність договору позики. За таких підстав просив визнати недійним договір позики, укладений 01 січня 2015 року.

На позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав відзив в якому зазначав, що у змісті зустрічної позовної заяви містяться підстави, що на думку ОСОБА_2 свідчать про недійсність договору позики. Посилання на скрутне становище та укладення договору під впливом «залежності від наданої роботи, тяжкого матеріального становища». Обставини зазначені у зустрічному позові не мають жодного зв'язку з обставинами актуальної справи та не підтвердженні жодними доказами. Всупереч чинному законодавству, позивач не зазначає доказів, якими підтверджуються обставини наслідком яких стало укладення оспорюваного правочину. У зв'язку з цим просив відмовити у задоволені вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики та задовольнити вимоги первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідно представник відповідача за зустрічним - ОСОБА_5, первісний позов підтримав в повному обсязі і заперечував проти зустрічного позову та пояснював суду, що позовні вимоги до ОСОБА_2 ґрунтуються на укладеному 01 січня 2015 року договорі позики укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в якому вказано, що Позикодавець - ОСОБА_1 передає Позичальнику - ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 50 000 грн., які Позичальник зобов'язаний повернути до 31 грудня 2015 року. Факт підписання ОСОБА_2 договору свідчить про отримання ним всієї грошової суми. Між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики про що свідчить договір позики від 01 січня 2015 року.

Представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти заявленого первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та підтримав зустрічний позов ОСОБА_2, просив суд його задовольнити. Зазначав, що ОСОБА_2 ніколи не отримував від ОСОБА_1 зазначених в договорі 50 000 грн. Підписав договір як запоруку та гарантію матеріальної відповідальності на будь - який випадок в майбутньому. Вимога підписати договір позики була категоричною умовою подальшого продовження його трудової діяльності, оскільки він працював у ОСОБА_1 за усною домовленістю, реалізовував стартові пакети та скретч - картки поповнення рахунку операторів мобільного зв'язку, які реалізовував в торгівельній мережі м. Харкова. Договір власноруч ОСОБА_2 не писав, підписував лише останній аркушах друкованого тексту договору з яким і ознайомився. Договір для ОСОБА_2 складено вкрай на невигідних умовах під впливом залежності від наданої роботи та тяжкого матеріального становища.

23 квітня 2018 року судом винесена ухвала про об'єднання в одне провадження вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 09 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 січня 2015 року в розмірі 50 000 грн., трьох процентів річних за період з 31.12.2015 року по 29.12.2017 року, що складає 2 996 грн. та інфляційної складової за період з 31.12.2015 року по 29.12.2017 року, що складає 13 859 грн. 92 коп., а всього 66 855 грн. 92 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в сумі 668 грн. 55 коп.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики - відмовлено.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не були допитані свідки відповідача, не вмотивована відмова у задоволенні клопотання про витребування доказів. Вказує, що дані про майновий стан позивача по справі захищені ЗУ «Про захист персональних даних», що унеможливлює самостійне отримання такої інформації без ухвали суду.

Апелянт зазначив, що судом першої інстанції його позбавлено можливості як відповідача по справі користувались правом на справедливий та об'єктивний розгляд справи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 09 листопада 2018 року розгляд справи призначено в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено, що 01 січня 2015 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 в позику грошові кошти, посилання ОСОБА_2 на те, що він не отримував грошові кошти у сумі 50 000 грн. не підтверджено жодними доказами. Належних та допустимих доказів того, що сторонами в момент підписання оспорюваного договору не було додержано вимоги, які встановлені статтею 203 ЦК України, матеріали справи не містять та ОСОБА_2 суду не надано, як і не надано доказів вчинення відповідачем відносно нього будь-яких протиправних дій, спрямованих на примушування до укладення договору позики від 01 січня 2015 року.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 50 000 грн., а позичальник зобов'язався повернути позику у визначений Договором строк.

Вищевказаний Договір позики від 01 січня 2015 року власноруч був підписаний ОСОБА_2 Останній даний факт не заперечує, ці обставини вказаною особою визнані в судовому засіданні суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку.

Згідно з статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статтей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання, або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір позики - це один з видів зобов'язань, спрямованих на передачу майна. Враховуючи, що договір - це взаємна угода сторін, тому в ньому містяться окремі положення, умови, визначаються права та обов'язки сторін. Сукупність вищезгаданих, погоджених сторонами умов і становить зміст договору.

Статтею 629 ЦК України встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини 1 статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом частин першої, другої статті 207 ЦК України і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами 01 січня 2015 року укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у власність грошові кошти у сумі 50 000 грн., а позичальник зобов'язався повернути позику у визначений Договором строк.

Згідно п.5 підписаного сторонами договору, позичальник зобов'язаний повернути всю позику до 31 грудня 2015 року.

Пунктом 9 договору позики передбачено, що якщо у разі позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) відсотки річних від простроченої суми.

Будь-яких доказів повернення грошових коштів матеріали справи не містять.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача за договором позики від 01 січня 2015 року 66 855 грн 92 к, що складається з: 50 000 грн 00 коп. боргу за договором позики, трьох процентів річних за період з 31.12.2015 року по 29.12.2017 року, що складає 2 996 грн 00 коп. та інфляційної складової за період з 31.12.2015 року по 29.12.2017 року, що складає 13 859 грн 92 коп.

Що стосується зустрічної позовної заяви, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку про відмову у її задоволені.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з положень статті 215 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до статті 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

Із матеріалів справи вбачається, що 01 січня 2015 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу позику .

Посилання відповідача на те, що він не отримував грошові кошти у сумі 50 000 грн 00 коп. обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції і не приймаються колегією суддів, оскільки будь-яких доказів цього ним не надано.

Також не надано відповідачем будь-яких доказів вчинення відносно нього будь-яких протиправних дій, спрямованих на примушування до укладення договору позики від 01 січня 2015 року.

Твердження ОСОБА_2 щодо укладення договору позики як категоричної умови подальшого продовження трудової діяльності будь-якими доказами не підтверджені.

В силу вимог ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1,2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З договору позики від 01 січня 2015 року вбачається, що він підписаний власноруч ОСОБА_2 без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне його волевиявлення при його складанні.

Свого підпису у договорі ОСОБА_2 не оспорював.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору позики від 01 січня 2015 року.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не були допитані свідки відповідача, не вмотивована відмова у задоволенні клопотання про витребування доказів, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Крім того, згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 09 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 грудня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко