Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 161/4200/16-ц

провадження № 61-6704св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О.В.,

суддів: Карпенко С.О., Кузнєцова В.О., Олійник А.С. (суддя-доповідач), УсикаГ.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 травня 2016 року у складі судді Пушкарчук В.П. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 21 червня 2016 року у складі колегії суддів: Русинчука М.М., Осіпука В.В., Матвійчук Л.В.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Волинське обласне управління (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») безпідставно списаних з рахунку коштів у розмірі 4 772,78 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПАТ «Державний ощадний банк України» здійснював списання комісійної плати у вигляді 1% за переведення позивачем коштів з одного власного поточного рахунку, відкритого у цьому банку, на інший, а саме: з рахунку № НОМЕР_1, відкритого позивачем як фізичною особою - підприємцем, на рахунок № НОМЕР_2, відкритий - як фізичною особою. Такі дії відповідача є порушенням умов пункту 3.1 тарифів за обслуговування поточного рахунку з використанням платіжної картки, відкритого за пакетом «Економний».

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 21 червня 2016 року, позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Волинське обласне управління безпідставно списані банком грошові кошти на користь ОСОБА_2 у сумі 4 772,78 грн шляхом зарахування відповідної суми на його рахунок. Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України в особі філії Волинське обласне управління в дохід держави 551,20 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що поточні рахунки № № НОМЕР_1, НОМЕР_2 відкриті в ПАТ «Державний ощадний банк України» на ім'я ОСОБА_2 є його власними банківськими рахунками. Відповідач безпідставно списав комісійну плату у вигляді 1% з рахунку № НОМЕР_2, оскільки кошти на нього надходили з іншого власного рахунку позивача № НОМЕР_1, відкритого у цьому ж банку.

У липні 2016 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду.

15 липня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою ПАТ «Державний ощадний банк України».

23 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу про стягнення безпідставно списаних з рахунку коштів призначено до судового розгляду.

08 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на те, що зазначені судові рішення є незаконними, необґрунтованими і такими, що ухвалені внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 21 червня 2016 року, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Є помилковим висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що, списуючи комісійну плату за переказ коштів між поточними рахунками, відкритими на ім'я ОСОБА_2, ПАТ «Державний ощадний банк України» порушив пункт 3.1 Тарифів за обслуговування поточного рахунку з використанням платіжної картки, відкритого за пакетом «Економний». Суди не врахували пункти 1.3., 1.8. розділу І, підпункт 51. пункту 2 розділу ІІ, пункт 3.1. розділу ІІІ, пункт 6.11. розділу IV договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) (далі - договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб), за яким банк відкрив поточний рахунок № НОМЕР_2 на умовах тарифного пакету «Економний». За змістом вказаних вище пунктів умови цього договору стосуються клієнта, який є фізичної особою, що не є фізичною особою - підприємцем, а тому за здійснення переказу коштів між поточними рахунками ОСОБА_2, як фізичної особи і як фізичної особи - підприємця, ПАТ «Державний ощадний банк України» правомірно стягнуто комісійну плату у розмірі 1% від суми здійснених переказів.

Суди першої та апеляційної інстанцій зазначивши, що правовий статус фізичної особи - підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності, не навели обґрунтування цього висновку, чим порушили норми процесуального права. Розмежування термінів «фізична особа» від «фізична особа - підприємець», а також затвердження різного правового статусу їхнього майна міститься у статті 51 ЦК України, статті 55 ГК України, постановах Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття поточних рахунків фізичним особам для власних потреб», від 21 січня 2004 року № 22 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», від 17 червня 2004 року № 280 «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України», роз'ясненні Міністерства юстиції України від 14 січня 2011 року, а також у постановах Вищого господарського суду України від 06 серпня 2012 року у справі № 14/5025/1982/11, Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною третьою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 26 листопада 2015 року між ПАТ «Ощадбанк» та фізичною - особою підприємцем ОСОБА_2 укладено договір банківського рахунку № 661548?25 (далі - договір банківського рахунку), згідно з яким банк зобов'язується надати клієнту послуги з розрахунково - касового обслуговування, які пов'язанні із переказом грошей з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому грошей у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених цим договором, а клієнт зобов'язується оплачувати вартість таких послуг та надає банку право користуватися тимчасово вільними коштами клієнта на власний розсуд.

Пунктом 2.1 договору банківського рахунку визначено, що банк протягом трьох банківських днів після надання всіх необхідних документів зобов'язується відкрити клієнту поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривні України та надавати послуги розрахунково-касового обслуговування, відповідно до умов цього договору, законодавства України, нормативно-правових актів Національного банку України.

07 грудня 2015 року ОСОБА_2, як фізична особа, підписав заяву № 470178 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), за якою банк відкрив поточний рахунок № НОМЕР_2 у гривні України, код банку 303398, на умовах тарифного пакету «Економний», тарифів за користування платіжною карткою, розміщених на сайті банку та інформаційних стендах, що знаходяться у приміщеннях установ банку (пункт 3.4.1 заяви про приєднання).

Пунктом 3.4.2 заяви про приєднання визначено, що банк надає клієнту платіжну картку типу Visa Electron та ПІН-конверт до неї (ПІН-код надається держателям, які обрали тип картки, умовами якої передбачається надання ПІН-конверту).

Судами встановлено, що ОСОБА_2 кошти зі свого рахунку № НОМЕР_1, відкритого у банку як фізичній особі - підприємцеві, спрямовував на поточний рахунок № НОМЕР_2, відкритий ним у банку як фізичною особою. За проведення цієї операції ПАТ «Державний ощадний банк України» стягував з клієнта комісійну плату (винагороду) у розмірі 1% (одного відсотка) від суми зарахованих коштів, списуючи їх з рахунку № НОМЕР_2.

За весь період банком стягнуто (утримано) комісійної плати (винагороди) на загальну суму 4 772,78 грн, зокрема: 22 грудня 2015 року - на суму 718,99 грн за зарахування коштів від 14 грудня 2015 року, на суму 680,00 грн за зарахування коштів від 09 грудня 2015 року; на суму 1 100,00 грн за зарахування коштів від 07 грудня 2015 року, на суму 40,79 грн за зарахування коштів від 22 грудня 2015 року; 28 грудня 2015 року - на суму 1 120,00 грн за зарахування коштів від 28 грудня 2015 року; 30 грудня 2015 року - на суму 131,30 грн за зарахування коштів від 30 грудня 2015 року; 14 січня 2016 року - на суму 981,70 грн за зарахування коштів від 14 січня 2016 року.

Предметом спору у цій справі є вимога позивача про стягнення з банку коштів, які списані банком з рахунку фізичної особи, відкритого на підставі заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки). Підставою позову зазначено незаконність дій банківської установи щодо утримання винагороди за переказ коштів між різними рахунками відкритими однією особою в цьому банку.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з частинами першою, третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором (стаття 1068 ЦК України).

Статтею 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Судами встановлено, що відповідно до заяви про приєднання рахунок № НОМЕР_2 відкрито фізичній особі, зокрема, на умовах тарифів за обслуговування поточного рахунку з використанням платіжної картки, відкритого за пакетом «Економний», відповідно до пункту 3.1. якого плата за зарахування на рахунок безготівкових коштів у валюті рахунку (крім процентів за депозитом, укладеному в банку, державних соціальних виплат, пенсій, коштів з інших власних рахунків відкритих у банку, інших платежів в рамках договорів для картки типу Visa Electron) складає 1 %.

Суди дійшли висновку, що не передбачено стягнення плати за переведення коштів між рахунками у банку відкритими однією особою.

Спірним при вирішенні цієї справи є питання стосовно того, чи є рахунки № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 рахунками однієї особи, зважаючи на те, що вони були відкриті позивачем у різних юридичних статусах: фізичною особою та фізичною особою - підприємцем.

Суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено і в статті 50 ЦК України. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Громадянин, який бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого він набув з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - «підприємець» для узаконення свого права на зайняття певними видами підприємницької діяльності.

Статус фізичної особи - підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Юридичний статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає і ніяким чином не обмежує будь-які правомочності особи, які випливають з її цивільної право -, та дієздатності.

Доводи касаційної скарги про помилковість такого висновку судів першої та апеляційної інстанцій Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Згідно з частиною першою, другою статті 50 ЦК України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Обмеження права фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності встановлюються Конституцією України та законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою.

Правовідносини, що виникають під час відкриття банками, їх відокремленими підрозділами, які здійснюють банківську діяльність від імені банку, та філіями іноземних банків в Україні поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах суб'єктам господарювання, фізичним особам, іноземним представництвам, нерезидентам-інвесторам, об'єднанню європейських футбольних асоціацій, виборчим блокам політичних партій на час виникнення спірних правовідносин регулювались Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою Правління Національного банку України № 492 від 12 листопада 2003 року (далі - Інструкція № 492).

Пунктом 1.2. Інструкції № 492 визначено, що суб'єкти господарювання - це юридичні особи - резиденти і фізичні особи-підприємці; фізичні особи резиденти - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном.

Пунктом 1.3. Інструкції № 492 передбачено, що фізичні особи мають право відкривати рахунки для здійснення підприємницької, незалежної професійної діяльності та для власних потреб.

Верховний Суд виходить з того, що всі види зазначених рахунків відкриваються саме фізичною особою і відмінність у її юридичному статусі впливає лише на порядок відкриття банками рахунків клієнтів, використання коштів за ними і порядок їх закриття (пункт 1.4. Інструкції № 492), а не на юридичний статус власника рахунку.

Зважаючи на викладене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що фізична особа і фізична особа - підприємець ОСОБА_2 в розумінні власника згаданих банківських рахунків співпадають, тобто ці рахунки в контексті зазначеного пункту 3.1 Інструкції № 492 є власними рахунками позивача, тому відповідач безпідставно здійснив списання з рахунку № НОМЕР_2 комісійної плати у розмірі 1% від сум перерахованих з рахунку № НОМЕР_1.

У разі безпідставного списання банком грошових коштів з рахунка клієнта, відповідно до статті 1073 ЦК України, банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта.

Таким чином, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову та стягнення із ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 безпідставно списаних з рахунку № НОМЕР_2 коштів у розмірі 4 772,78 грн є обґрунтованим.

Та обставина, що умови договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (до якого за своєю заявою приєднався позивач і на підставі якого було відкрито його поточний рахунок № НОМЕР_2) стосуються лише клієнта, який є фізичною особою, що не є фізичною особою - підприємцем, не впливає на правильність висновку судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки рахунки, відкриті ОСОБА_2 як фізичною особою і як фізичною особою - підприємцем є такими, що відкриті однією особою. На думку Верховного Суду, з'ясування обставини, чи використовує позивач рахунок № НОМЕР_2 інакше ніж фізична особа, яка не є підприємцем, не має правового значення для вирішення справи з урахуванням викладених судами обставин.

Доводи касаційної скарги про те, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають висновкам, викладеним у постанові Вищого господарського суду України від 06 серпня 2012 року у справі № 14/5025/1982/11 є безпідставними, оскільки предмети позовів у цій справі та справі, що переглядається, є різними. При вирішенні справи № 14/5025/1982/11 судами вирішувалось питання тотожності правового регулювання підприємницької діяльності юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців у розумінні частини другої статті 799 ЦК України (форма договору найму транспортного засобу).

Верховний Суд не бере до уваги і доводи про те, що суди не врахували висновків, викладених у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15, оскільки у цій постанові викладено висновки щодо правового режиму майна осіб, які проживають однією сім'єю без реєстрації і шлюбу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального і процесуального права, зводяться до іншого тлумачення норм матеріального права.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини, тому Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик