Справа № 509/212/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2018 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу і поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання шлюбного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

20 січня 2017 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в подальшому, уточнила (зменшила) та в остаточній редакції якого від 10.05.2017 р., просила суд, розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 05.05.2005 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції (актовий запис № 395), в якому народився малолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, поділити спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власності, визнати за нею право власності на 2/3 двокімнатної житлової квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/4 частку від земельної ділянки що розташована за адресою: АДРЕСА_2, визнати за нею право власності на кухонне обладнання, техніку та меблі: холодильник фірми «Samsung», духову піч фірми «Gorenje», газову плиту фірми «Gorenje», пральну машину фірми «Samsung», кондиціонер фірми «LG», телевізор з функцією Smart TV фірми «Samsung»-40 дюймів, мікрохвильову піч фірми «Samsung», м'ясорубку фірми «Bosch», праску фірми «Philips»; вбудовану кухню «Kolss», кухонний стіл - трансформер, кухонний стілець - 2 штуки, кухонну табуретку - 4 штуки, навісну шафу (для ванної кімнати), шафу з дитячої, письмовий стіл з дитячої кімнати, диван з дитячої кімнати, письмовий стіл з полкою з лоджії, стілець на колесах зеленого кольору, диван з вітальні - 2 штуки, визнати за відповідачем ОСОБА_2 право власності на 1/3 двокімнатної житлової квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/4 частку від земельної ділянки що розташована за адресою: АДРЕСА_2, вирішити питання розподілу судових витрат, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, у них виявились різні погляди на сімейне життя та подружні обов'язки, внаслідок чого в сім'ї панувала напруженість, розлад та сварки, що призвело до того, вони стали чужими людьми один одному, а тому можливості зберегти сім'ю неможливо, як і неможливо примирення між ними, враховуючи припинення шлюбних відносин подружжя з 2016 року, а також, мотивуючи вимоги про поділ майна спільного майна подружжя, умовами нотаріально посвідченого між ними шлюбного договору від 30.10.2007 р. (реєстр. № 6-1076, 6-1077), відповідно до умов якого, подружжя добровільно визначили між собою правовий режим окремих видів майна у випадку розірвання шлюбу, зокрема, спірної квартири АДРЕСА_1, спірних меблів, побутової техніки.

В судовому засіданні позивачка та її представниця повністю підтримали свої уточнені (зменшені) позовні вимоги, які просили суд задовольнити.

Представник відповідача позов визнав частково, в частині розірвання шлюбу, однак не визнав вимоги про поділ спільного майна подружжя, передбаченого умовами нотаріально посвідченого між ними шлюбного договору від 30.10.2007 р. (реєстр. № 6-1076, 6-1077), звернувшись до суду з позовом від імені ОСОБА_2 від 14.02.2017 р., в якому просив суд, визнати недійсним нотаріально посвідчений шлюбний договір від 30.10.2007 р. (реєстр. № 6-1076, 6-1077), вважаючи, що п. 2.2 оспорюваного шлюбного договору ставить позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище і суперечить вимогам ст.ст. 7,93,103 СК України, ст.ст. 203, 215 ЦК України та з підстав, викладених у відзивах на первісний позов.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представниця позов ОСОБА_2 не визнали повністю, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим, з мотивів, викладених у письмових відзивах на позов.

Заслухавши думку представників сторін по справі та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Відповідно до положення ст. 47 Конституції України держава створює умови, за яких громадянин матиме змогу придбати житло у власність.

Статтями 627-629,638,639 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір - є обов'язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми.

Згідно із ст. 202 ЦК України - правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Умовами статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Умовами ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Сторони мають право обирати форму правочину.

Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають - у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Стаття 209 ЦК України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу.

Виходячи з приписів ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтями 216-217 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорюваних окремих його частин - може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ст. 229 ЦК України - якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину - не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов'язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 24 СК України передбачено - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу - не допускається.

Одночасно, статтею 56 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку допомогою фізичного або психічного насильства - є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом.

Статтею 24 СК України передбачено - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу - не допускається.

Статтею 56 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу, якою передбачено - позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

У відповідності до ст. 112 ч. 2 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу та обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України передбачено - об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При чому, ст. 65 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України.

Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтями 368,372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності - є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до п.п. 22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями : 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частинами першою, дев'ятою статті 7 СК України - сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права - то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3,6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52,53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає - сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору : використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6,627 ЦК України - є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту ст.ст. 9,103 СК України, ст.ст. 203, 215 ЦК України - підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Норми СК України у ст.ст. 57, 60, 61 - на підставі ч. 1 ст. 7 цього Кодексу - встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими : 1) майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно з частиною другою статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності та справедливості - СК України містить винятки із загального правила, зокрема, у статті 62 цього Кодексу.

На майно, набуте чоловіком та жінкою, які не перебувають у шлюбі між собою або з іншою особою, під час спільного проживання однією сім'єю також поширюється режим спільного сумісного майна подружжя та положення глави 8 СК України, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (стаття 74 СК України).

Таким чином, поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя (чоловіка і жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі) щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу, закон передбачає договірне рулювання цих правовідносин.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому у частині другій статті 64 СК України сформульована норма, яка дозволяє укладати між дружиною та чоловіком договори про відчуження одним із них на користь іншого своєї частки у праві спільної сумісної власності, в тому числі і нерухомості, без виділу своєї частки та оформлення права власності.

Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Так, відповідно до частини першої статті 93 СК України - шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов'язки.

У частинах четвертій, п'ятій статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

При чому, категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище" - вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України.

Норма статті 97 СК України - надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Таким чином, оскільки норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін шлюбного договору у визначені цими сторонами правового режиму майна, набутого ними до шлюбу - висновок суду про відповідність шлюбного договору вимогам статей 64,74,93, 97 СК України, статей 203, 215 ЦК України є правильним.

Відповідно до Правової позиції, висловленої ВСУ у справі № 6-230 цс14 від 28.01.2015 року - поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя (чоловіка і жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі) щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу (ст.ст. 57,60,61,62 СК України) закон у статтях 7,8,9,64,74,93-97 СК України передбачає можливість договірного регулювання цих правовідносин.

Норма статті 97 СК України - надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або обмежень цього права. Встановивши, що правовідносини сторін та правовий режим спірного майна урегульовано сторонами в шлюбному договорі - суд обґрунтовано, виходячи з принципу свободи договору (ст. 8 СК України, ст.ст. 6,627 ЦК України) застосував до цих правовідносин норми шлюбного договору, а не загальні норми СК України.

Суд встановив, що шлюб між сторонами був офіційно зареєстрований 05.05.2005 р. Міським ВРАЦСом ООУЮ, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_3 від 05.05.2005 р., в період якого у сторін народився малолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_4 від 25.01.2006 р. (а.с. 7,8 т. 1).

Судом було встановлено, підтверджено особисто позивачкою і не заперечувалось представником відповідача, що спільне життя в сім'ї не склалося, у подружжя виявились різні погляди на сімейне життя та подружні обов'язки, внаслідок чого в сім'ї панувала напруженість, розлад та сварки, що призвело до того, вони стали чужими людьми один одному, а тому, на думку позивачки та представника відповідача можливості зберегти сім'ю неможливо, як і неможливо примирення між подружжям, враховуючи припинення шлюбних відносин подружжя з 2016 року, у зв'язку з чим, приходить до висновку, що сім'я розпалась остаточно і її подальше збереження неможливо, на чому наполягала позивачка і що було підтверджено представником відповідача, а тому суд вважає, що позов ОСОБА_1 в цій частині є обґрунтованим, визнаний представником відповідача, і підлягає задоволенню.

30 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюбний договір, посвідчений державним нотаріусом Першої одеської нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрований за № 6-1076; 6-1077 (а.с. 216-217 т. 1).

При чому, у вступній частині оспорюваного договору йдеться про те, що сторони договору, в подальшому «подружжя», з урахуванням народженої у шлюбі дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 уклали цей договір.

Так, пункт 1 шлюбного договору наголошує - майно, яке підлягає державній реєстрації, нажите подружжям під час шлюбу, є спільною сумісною власністю та на момент посвідчення договору - яких-небудь претензій та невиконаних зобов'язань по відношенню один до одного сторони не мають.

Змістом пункту 2 договору визначено, що на момент укладення цього договору ОСОБА_2 на праві особистої власності належить квартира АДРЕСА_3 згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14.04.2000 р. (реєстр. № 585), зареєстрована в КП ОМБТІ та РОН 14.04.2000 р. за № 1267 (стор. 153 в книзі 116).

На момент укладення цього договору, на праві спільної часткової власності подружжю належить квартира АДРЕСА_1 Дана нерухомість підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видана на підставі рішення виконкому Таїровської с/р № 332 від 31.07.2007 р., зареєстрованого РБТІ та РОН 21.10.2007 р. за № 1136. У випадку розірвання шлюбу - 2/3 вказаної квартири переходять у власність ОСОБА_1, а 1/3 частини квартири до ОСОБА_2

Пунктами 2.6, 2.7, 2.8 договору, який було підписано обома сторонами - передбачено, що весільні подарунки, призначені для користування обох з подружжя (крім нерухомого та іншого майна, яке підлягає державній реєстрації) - меблі, побутова техніка і т.п. - в період шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу - власністю того з подружжя, чиїми родичами (друзями, знайомими, співробітниками та іншими) ці подарунки були зроблені. Придбані подружжям під час шлюбу посуд, кухонне начиння, побутова техніка, меблі є в період шлюбу спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу власністю ОСОБА_1 Майно, належне одному з подружжя - за даруванням, спадщиною, придбане до реєстрації шлюбу або у відповідності з положенням даного договору, не може бути визначено сумісною власністю подружжя, і при відчуженні (продаж, міна, дарування, здача в оренду, найом) згода другого з подружжя не потрібна.

Права та обов'язки сторін визначені Розділом 3 договору. Зокрема, сторони зобов'язані піклуватися про спільне майно, яке належить іншій стороні. Вжити всіх необхідних заходів для охорони майна. Сторони повинні додержуватися прав та законних інтересів іншої сторони, встановлених даним договором і мають право користуватися майно іншої сторони у відповідності до визначення майна. Сторони беруть на себе рівну відповідальність за утримання, виховання їхніх дітей та узгоджувати один з одним умови виховання їхніх дітей. При чому, навчання дітей у навчальних закладах (оплату контракту, забезпечення підручниками), витрати, пов'язані з розвитком здібностей дітей, а також їх хворобою, у разі розірвання шлюбу зобов'язується забезпечити ОСОБА_2

Крім цього, Розділом 4 договору визначено, що шлюбний договір може бути змінений або розірваний у будь-який час за взаємною згодою подружжя. Зміни до даного договору повинні бути нотаріально завірені. Шлюбний договір припиняється в день подання до нотаріуса заяви про відмову від договору. При наявності спору може бути змінений або розірваний в судовому порядку. Усі вклади та майно, що будуть придбаватися на ім'я дітей за рахунок спільних коштів, у випадку розірвання шлюбу та розподілу майна будуть вважатися такими, що належать дітям, і не будуть підлягати врахуванню при розподілі майна подружжя.

При чому, згідно Розділу 5 договору - зміст ст.ст. 355,362,364 ЦК України та ст.ст. 92-103 СК України - сторонам нотаріусом роз'яснено.

Суд з'ясував, що домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між позивачем та відповідачем не досягнуто, що стало наслідком звернення сторін до суду з вказаними позовами.

Суд встановив, що за час проживання у шлюбі подружжям ОСОБА_2 набуто майно: 1) двокімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 60,2 кв.м.(свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане на підставі рішення Виконавчого комітету Таїровської селищної ради за №332 від 31.07.2007 року, зареєстрованого Овідіопольським РБТІ та РОН від 21.10.2007 року за № 1136 на ім'я ОСОБА_2 згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16354646 від 21.10.2007 р. та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 80362463 від 15.02.2017 р., яка предметом шлюбного договору; 2) 1/2 частка земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, площею 0,0098 га (кадастровий номер НОМЕР_5) (договір купівлі-продажу від 17 грудня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за №578), право власності на 1/4 частини якої зареєстровано у встановленому законом порядку за ОСОБА_9 на праві спільної часткової власності, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 84121772 від 03.04.2017 р. (а.с. 11-19,78-79 т. 1).

Однак, враховуючи, що позивачка ОСОБА_1 у своєму позові просить суд визнати за нею право власності на 1/4 частину земельної ділянки від земельної ділянки, загальною площею 0,0098 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування індивідуальних гаражів, кадастровий № НОМЕР_5, не вказуючи при цьому площу земельної ділянки з часткою 1/4, і яка на сьогодні і так вже належить їй на праві власності згідно вищевказаній інформаційній довідці, а в своєму позові, ОСОБА_1 не ставить перед судом питання про визнання за нею права особистої приватної власності на вказану 1/4 частину землі, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні в цій частині, що не порушить право власності позивачки ОСОБА_1 на вказану частину земельної ділянки з урахуванням того, що згідно ст. 10-13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачка ОСОБА_1 стверджує, що за час проживання у шлюбі подружжям ОСОБА_1 набуто кухонне обладнання та інша техніка: холодильник фірми «Samsung», духова піч фірми «Gorenje», газова плита фірми «Gorenje», пральна машина фірми «Samsung», кондиціонер фірми «LG», телевізор з функцією Smart TV фірми «Samsung»-40 дюймів, мікрохвильова піч фірми «Samsung», м'ясорубка фірми «Bosch», праска фірми «Philips»; 4) меблі: вбудована кухня «Kolss», кухонний стіл - трансформер, кухонний стілець - 2 штуки, кухонна табуретка - 4 штуки, навісна шафа (для ванної кімнати), шафа з дитячої, письмовий стіл з дитячої кімнати, диван з дитячої кімнати, письмовий стіл з полкою з лоджії, стілець на колесах зеленого кольору, диван з вітальні - 2 штуки, на яке вона просить суд визнати за нею право власності з посиланням на вищевказаний шлюбний договір.

Однак, в процесі слухання справи, а також під час проведення будівельно-технічного та оціночно-будівельного експертного дослідження № 0128 від 16.11.2017 р., проведеної за заявою представниці ОСОБА_1 - було встановлено відсутність будь-яких належних та допустимих доказів придбання вищевказаного спірного кухонного обладнання, кухонних меблів та електронної техніки (чекі, квитанції, акти прийому-передачі, тощо), або в шлюбі, або подарованих подружжю чи одному з подружжя, на яке позивачка просила визнати за нею право власності, і які не було надано ОСОБА_1 ні суду, ні експерту, тобто ні позивачкою, ні її представницею не було документально підтверджено суду підстави походження (набуття) вказаного рухомого майна, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити, як і слід відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання за відповідачем ОСОБА_2 право власності на 1/3 двокімнатної житлової квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/4 частку від земельної ділянки що розташована за адресою: АДРЕСА_2, беручи до уваги приписи ч. 1 ст. 4, ст.ст. 10-13 ЦПК України, відповідно до яких, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Таким чином, враховуючи, що позивачка ОСОБА_1 перебрала на себе повноваження з приводу звернення до суду з вимогами про визнання права власності в інтересах та від імені відповідача ОСОБА_2, який не наділяв її такими повноваженнями, що підтвердив його представник, який заперечував проти задоволення вказаних вимог, як таких, що заявлені ОСОБА_1 самостійно, без погодження з відповідачем на пред'явлення позову в його інтересах, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в цій частині.

Одночасно з цим, відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами».

Так, п. 2.2 оспорюваного шлюбного договору від 13 жовтня 2007 року визначається, що у випадку розірвання шлюбу, 2/3 двокімнатної квартири, що розташована за адресою : АДРЕСА_1, загальною площею 60,2 кв.м, житловою 31,8 кв.м - переходять у власність до ОСОБА_1, а 1/3 частина до ОСОБА_2

Відтак, на думку суду, враховуючи вищевикладене, спільно нажите майно підлягає поділу між сторонами, відповідно до норм СК України та шлюбного договору від 13 жовтня 2007 року, у зв'язку з чим при розлученні у власність позивачки ОСОБА_1 переходить 2/3 двокімнатної житлової квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Документальних доказів того, що спірна квартира була набута за особисті кошти відповідача ОСОБА_2 суду не надано, беручи до уваги той факт, що в оспорюваному шлюбному договорів - сторони (подружжя) віднесли спірну квартиру до спільної часткової власності подружжя (п. 2.2 договору) і встановили її правовий режим.

При чому, суд бере до уваги Правової позиції, висловленої ВСУ у справі № 6-230 цс14 від 28.01.2015 р. щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу (ст.ст. 57,60,61,62 СК України) Закон у статтях 7,8,9,64,74,93-97 СК України передбачає можливість договірного регулювання цих правовідносин.

Норма статті 97 СК України - надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або обмежень цього права. Тобто, сторони (подружжя) добровільно, без будь-якого примусу і за власним бажанням, керуючись свободою договору, визначили у вищевказаному шлюбному договорі правовий режим спірної квартири, набутої за час шлюбу.

Враховуючи, що правовідносини сторін (подружжя ОСОБА_2) та правовий режим спірного майна урегульованим ним в шлюбному договорі - суд, виходячи з принципу свободи договору (ст. 8 СК України, ст.ст. 6,627 ЦК України) застосовує до спірних правовідносин саме норми оспорюваного шлюбного договору, а не загальні норми СК України, що відповідає вищевказаним нормам Закону та Правовій позиції ВСУ, висловленої по подібним правовідносинам.

Висновком будівельно-технічного та оціночно-будівельного експертного дослідження № 0128 від 16.11.2017 р., яке приймається судом до уваги в порядку ст. 106 ЦПК України, було встановлено, що ринкова вартість спірної квартири становить 1039925 грн. та розділити вказану квартиру АДРЕСА_1 з організацією окремих входів, в складі житлових і підсобних приміщень, в тому числі розділити квартиру з відступом від їх ідеальних часток, регламентованих нормативно-технічними вимогами ДБН - технічно неможливо, так як вказана квартира є неподільною (а.с. 129-179 т. 1).

Судом враховуються той факт, що як було встановлено судом, малолітній син сторін ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за добровільною домовленістю сторін (батьків) на сьогодні проживає разом із своїм батьком ОСОБА_2 у вищевказаній спірній квартирі у двох, де у нього мається все необхідне для розвитку (здібностей) дитини, його навчання, а саме ліжко, стіл, шафа, приладдя для навчання і т.і., а позивачка проживає разом із своїми батьками похилого віку в однокімнатній квартирі за адресою : АДРЕСА_4 в трьох, де відсутні можливості забезпечити дитині всі необхідні умови для її проживання, зокрема ліжка, розвитку та навчання, так як, показала в судовому засіданні позивачка, у неї немає фінансової можливості забезпечити окрему кімнату для сина, і у вказаній однокімнатній квартирі її батьків, навіть немає можливості поставити стіл для навчання дитини, що й стало предметом домовленості між нею та відповідача з приводу місця проживання їхньої дитини.

Судом встановлено, що в особистій власності відповідача ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14.04.2000 р. (реєстр. № 585) перебувала у власності самостійна окрема квартира АДРЕСА_3, яка належала йому на праві особистої власності, придбану до реєстрації шлюбу, про що було вказано в оспорюваному шлюбному договорі, що давало підстави суду, стверджувати про інше нерухоме майно відповідача ОСОБА_2, яким він був забезпечений на відміну від позивачка, яка немає у власності іншого (окрім спірної квартири на праві спільної часткової власності) житла (а.с. 218 т. 1).

Однак, як встановив суд, під час розгляду даної справи в суді - з метою позбавлення від своєї нерухомості і хибного затвердження своєї позиції щодо відсутності у ОСОБА_2 іншого житла, окрім спірної квартири подружжя - останній навмисно і штучно позбувся своєї власної квартири АДРЕСА_3 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 16.05.2017 р. (реєстр. № 1716) на користь своєї рідної сестри ОСОБА_5, копію якого було надано представником відповідача в останньому судовому засіданні, яке відбулося 04.05.2018 р. (а.с. 27 т. 2).

При чому, беручи до уваги той факт, що первісний цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна був поданий до Овідіопольського райсуду Одеської області - 23.01.2017 р., а позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання шлюбного договору недійсним був поданий до суду 14.02.2017 р., суд дійшов висновку, що відповідач навмисно і штучно приховував факт продажу ним своєї квартири 16.05.2017 р., тобто під час слухання обох позовів в суді, аж до останнього судового засідання 04.05.2018 р., в якому було проголошено судом вступну та резолютивну частини рішення.

Окрім вказаного ОСОБА_1 стверджується, що поділ спірної квартири, набутої під час шлюбних відносин, а точніше подальші спори щодо її поділу, негативно вплинуть як на самого відповідача так і на його сина оскільки в будь якому разі порушать привичний ритм життя і можливо змусять батька та сина проживати у одній кімнаті.

Суд звертає увагу на те, що під час слухання справи, було встановлено, що сімейні фактичні відносини між позивачкою та відповідачем виникли у 2004 році, вони проживали однією сім'єю, мали спільний бюджет, тому твердження, що двокімнатна квартира, яка була придбана відповідно до договору інвестування від 04 червня 2004 року та в подальшому оформлена на ОСОБА_2 є особистою власністю є лише припущенням відповідача, а сам договір інвестування не може бути доказом, що підтверджує приватну власність відповідача (а.с. 36,59-61 т. 1).

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 з 05 травня 2004 року остання офіційно працювала на посаді спеціаліста з логістики у ТОВ «АРКАС-УКРАЇНА».

Згідно копії свідоцтва про одруження - шлюб був укладений 05 травня 2005 року.

Відповідно до свідоцтво про народження сина - ОСОБА_7, останній народився 22 серпня 2005 року.

Враховуючи вищезазначені відомості, посилаючись на той факт, що відповідачем не оскаржується батьківство сина ОСОБА_3, фактичні шлюбні відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мали місце саме у 2004 році.

Більш того, відповідно до тверджень самого представника відповідача, а також згідно п. 2.3.1 договору інвестування будівництва багатоквартирного житлового будинку №11/2/Ч від 2004 року ОСОБА_2 повинен внести залишок грошової суми у розмірі 91504, 84 грн. протягом дванадцяти місяців з моменту укладання вказаного договору, докази сплати зазначених грошових коштів були надані представником відповідача до суду (квитанції), дата сплата яких становила 2005 рік, акт прийому-передачі спірної квартири від 17 квітня 2007 року; тобто, хоча підписання договору №11/2/Ч відбулось до укладання шлюбу з ОСОБА_1, грошові кошти за спірну двокімнатну квартиру відповідач надавав перебуваючи вже в шлюбі та фактичних сімейних відносинах з позивачкою.

За таких обставин, враховуючи вище викладене, суд вважає, що відповідачем не доведено обставини придбання спірної двокімнатної квартири за особисті кошти та в період, коли останній не перебував у шлюбних відносинах з позивачем.

У зв'язку з зазначеним, та враховуючи той факт, що син перебував та деякий час жив разом з матір'ю у однокімнатній квартирі разом з батьками позивачки, висловлювання представника відповідача щодо негативних наслідків поділу спірної квартири для сина подружжя ОСОБА_1 не носить жодного законодавчого обґрунтування

Згідно змісту позовної заяви ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору недійсним, останній вважає що укладання з відповідачкою шлюбного договору ставить його в надзвичайно невигідне матеріальне становище і суперечить вимогам закону, через що такий договір має бути визнано недійсним, посилаючись на позицію викладену у рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2013 року, справа № 6-45372 св12, де зазначається, що в силу положень ч. 2 ст. 97 СК України та ч. 5 ст. 93 СК України при укладенні шлюбного договору сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. ст. 57, 60 СК України, однак, на підставі шлюбного договору неможливий перехід до одного з подружжя права власності на нерухоме майно та інше майно, яке підлягає державній реєстрації.

Суд вважає, що вказане рішення ВССУ не має силу преюдиційного для судів всіх інстанцій, на відміну від Правових висновків ВСУ та ВС, з огляду на вимоги ст. 263 ЦПК України та ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і на відміну він наведеної вище судом Правової позиції, висловленої ВСУ у справі № 6-230 цс14 від 28.01.2015 року.

На думку суду, при застосуванні зазначеної судової практики позивач не звернув уваги на те, що існує правова норма ст. 97 СК України, відповідно до якої «сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу».

Відповідно до ч. 1 ст. 92 СК України, шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям.

Частина 3 ст. 97 СК України передбачають, що сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Згідно з ч. ч. 1, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Водночас, ст. 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст. ст. 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, ч. 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Норма ст. 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14.

Згідно умов шлюбного договору, в даному документі прописані саме обставини поділу майна подружжя уразі розірвання їхнього шлюбу.

За таких обставин суд вважає, що в даному випадку застосування ст.93 СК України не є коректним через той факт, що у спірному шлюбному договорі висвітлені обставини поділу майна лише уразі розірвання шлюбу, а не під час його існування.

З приводу тверджень позивача стосовно укладання шлюбного договору, що ставить останнього в надзвичайно невигідне матеріальне становище, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Однак твердження позивача, що він змушений був здійснити укладання шлюбного договору задля збереження сім'ї не підтверджується жодними належними та допустимими доказами та будь якими іншими документами які б свідчили про наявність саме вказаних причин такого укладання спірного шлюбного договору.

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України, а норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Таким чином, умови шлюбного договору містять взаємні права та обов'язки сторін. При його укладенні, як було вказано вище, сторони були попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, в тому числі з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, розуміли значення та умови цього правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні та те, що він не носить характеру уявного, удаваного тощо.

Критерієм правозгідності (правомірності) шлюбного договору є, зокрема, відсутність суперечностей між його змістом та вимогами закону, тобто відповідність договору імперативним нормам та дотримання моральних засад суспільства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 756/7489/15-ц.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки позивачем не доведено суду своє «надзвичайне невигідне матеріальне становище».

На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки ОСОБА_1 слід стягнути документально підтверджені витрати по сплаті судового збору по справі з урахуванням часткового задоволення позову у розмірі 4200 грн.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,158,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 7-9,24,56,60,61,63-65,68-72,74,93-97,103,104,111,105,109,110,112 СК України, ст.ст. 3,6,203,215,233,316,317,325,368,369,372,627 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Постановою Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

В И Р І Ш И В :

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу і поділ майна подружжя - задовольнити частково ;

2.Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 5 травня 2005 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції (актовий запис № 395) - розірвати ;

3.Визнати за ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_1) право власності на 2/3 частин двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 ;

4.Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_1) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі - 4200 грн. ;

5.В задоволенні решти позову ОСОБА_1 - відмовити ;

6.В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання шлюбного договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Гандзій Д.М.