Провадження № 4-с/369/13/18
Ухвала

Іменем України

11.04.2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Дубас Т.В.,

при секретарі судового засідання Яцевич В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», субєкт оскарження Києво-Святошинський РВ ДВС ГТУЮ у Київській області, заінтересована особа ОСОБА_1 на дії державного виконавця , -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_2 акціонерне товариство «Родовід Банк» звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати незаконними дії головного державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області по виконавчому провадженні №51920863 при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 27.02.2017 року; скасувати постанову головного державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області по виконавчому провадженні №51920863 від 27.02.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу.

Обґрунтовуючи скаргу, заявник зазначив, що на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у Києво-Святошинському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області було відкрито виконавче провадження № 51920863 щодо виконання виконавчого листа № 2-369/5427/14-ц, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області 02.02.2015 року про звернення стягнення на предмет іпотеки у вигляді житлового будинку загальною площею 344,70 кв.м. та земельної ділянки площею 0,1523 га, кадастровий номер :01:004:0047, що знаходиться за адресою: Києво-Святошинський район, с.Лісники, вул. Виноградна, 75, в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 та задоволено вимоги стягувача у сумі 34 100,21 євро та 36 922,64 грн.

27 лютого 2017 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. Виконавець керувався п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначена постанова була отримана Банком 12.12.2017 року.

В обгрунтування неправомірності дій з боку державного виконавця зазначив, що останнім не було перевірено інформацію щодо використання житлового будинку за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Лісники, вул. Виноградна, як місця постійного проживання, не отримана відповідь від Відділу адресно-довідкової роботи ГУ МВС щодо можливого іншого місця реєстрації боржника та у подальшому перевірки факту його проживання за іншою адресою, не отримано довідки форми №3 від ОСББ або ЖЕКів за місцем реєстрації (проживання) боржника, не складені акти державного виконавця за результатом виходу на адресу (адреси) боржника.

Заявник не погоджується із оскаржуваною постановою, вважає її неправомірною, такою, що грубо порушує норми ст.ст. 19,124 Конституції України, оскільки державний виконавець поверхово підійшов до виконання своїх обов'язків, не в повному обсязі виконав роботу щодо пошуку майна та коштів боржника, а тому змушений звернутися зі скаргою до суду.

Від представника ПАТ «Родовід Банк» до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника заявника.

Державний виконавець та заінтересована особа у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи, а тому суд вважав за можливе розглядати справу за їх відсутності.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

При цьому, за умовами п. 9 Перехідних Положень ЦПК України визначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відтак, слід застосовувати вимоги чинного ЦПК України, за ч. 2 ст. 450 якого визначено, що неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця, рішення, дія, бездіяльність яких оскаржується, не перешкоджає її розгляду.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що скарга підлягає частковому зад

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

При розгляді справи судом встановлено, що 02 лютого 2015 року Києво-Святошинським районним судом Київської області видано виконавчий лист, яким в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 акціонерним товариством «Родовід Банк» за кредитним договором №15.3/СЖ-169.07.1 від 26 квітня 2007 року у розмірі 34 100,21 євро та 36 922,64 грн, - звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді житлового будинку загальною площею 344,70 кв.м. та земельної ділянки площею 0,1523 га, кадастровий номер :01:004:0047, що знаходиться за адресою: Києво-Святошинський район, с.Лісники, вул. Виноградна, 75, шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до процедури, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

З матеріалів виконавчого провадження №51920863 встановлено, що 11 серпня 2016 року головним державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_3 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2/369/5427/14-ц виданого 02.02.2015 року Києво-Святошинським районним судом.

Постановою головного державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_4 від 27 лютого 2017 року повернуто виконавчий документ стягувачеві.

При винесенні зазначеної постанови державний виконавець керувався п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» та послався на те, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 4953 від 29.05.2014 року встановлена заборона щодо звернення стягнення на майно боржника, крім того у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, що в свою чергу виключає можливість виконання відповідного рішення у встановлений ним спосіб.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», виконанню підлягають рішення, ухвали і постанови судів у цивільних справах.

Таким чином, державним виконавцем проводяться дії для виконання рішення суду у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до положень ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на території України.

Законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження».

Статтею 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на день виникнення правовідносин) визначено, що коли наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт.

Як вбачається з постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП №51920863 від 27.02.2017 року, державним виконавцем встановлено, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 4953 від 29.05.2014 року встановлена заборона щодо звернення стягнення на майно боржника, крім того у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення.

Пунктом 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Разом з тим, згідно зі статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема:

проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;

з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну;

за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв'язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду;

накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;

здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв'язку з виконавчим провадженням;

звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб;

викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні.

У разі якщо боржник без поважних причин не з'явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу;

у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів;

отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком;

здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

Згідно ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права, обов'язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об'єктивності.

Згідно ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

При цьому, з матеріалів справи судом встановлено, що державним виконавцем не було вжито заходів щодо звернення до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб; виклику боржника з приводу виконавчого документа, що перебуває у виконавчому провадженні; накладення стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звернення до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням та інших дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», що свідчить про неповноту вчинення виконавцем дій у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» за період з часу відкриття виконавчого провадження до часу повернення виконавчого документу стягувачу.

Державним виконавцем не зазначено у постанові про повернення виконавчого документа стягувачеві та не надано суду доказів про те, що ним було вжито усіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання рішень та здійснено заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника (ч. 2 ст. 451 ЦПК України).

За таких обставин, приймаючи до уваги викладене, а також принцип обов'язковості виконання рішень, встановлений ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», суд вважає, що оскаржувана постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві є безпідставною і передчасною, а дії державного виконавця неправомірними, а тому скарга в цій частині підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

З матеріалів виконавчого провадження №51920863 встановлено, що державним виконавцем не проведено всіх необхідних виконавчих дій на виконання рішення суду, в зв'язку з чим суд вважає повернення виконавчого документу передчасним, а дії головного державного виконавця щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 27.02.2017 року неправомірними.

Крім того, державним виконавцем на виконання вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не встановлено, що відповідне нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника, за умови, що у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно

З наведеного вище можна зробити переконливий висновок про те, що головним державним виконавцем усупереч нормам відповідного закону та можливого наявного у боржника майна, було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, враховуючи відсутності будь-яких відомостей щодо проведених державним виконавцем виконавчих дій по виконанню рішення суду, враховуючи покладення обов'язку здійснення таких виконавчих дій на державного виконавця, суд приходить до висновку про скасування постанови головного державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про повернення виконавчого документа стягувачеві від 27 лютого 2017 року, винесену в межах ВП № 51920863.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення скарги ПАТ «Родовід Банк», орган, бездіяльність якого оскаржується: головний державний виконавець Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_4, заінтересована особа: ОСОБА_1 на дії державного виконавця.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 4, 5, 13, 447-453 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», субєкт оскарження Києво-Святошинський РВ ДВС ГТУЮ у Київській області, заінтересована особа ОСОБА_1 на дії державного виконавця задовольнити.

Визнати неправомірними дії головного державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_4 по виконавчому провадженні №51920863 при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 27.02.2017 року.

Скасувати постанову головного державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_4 по виконавчому провадженні №51920863 від 27.02.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу.

Апеляційна скарга на ухвалу суду протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

Суддя: Дубас Т.В.