ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/7411/16-ц Номер провадження 22-ц/814/68/18Головуючий у 1-й інстанції Січиокно Т. О. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І., при секретарі судового засідання: Діхтяр Т.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення коштів за користування депозитом, штрафних санкцій, інфляційних втрат, збитків,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним вище позовом, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог прохала суд стягнути із відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 17719, 06 доларів США як проценти за користування депозитом, пеню в розмірі в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що становить 1898100, 00 доларів США, 3% річних у розмірі 137430,74 грн., подвійна облікова ставка НБУ - 1881702,73 грн., інфляційні витрати - 485214,91 грн., збитки в сумі 608868,67 грн., а всього 1915819, 06 доларів США та 3113217, 05 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 11.07.2014 року між нею та публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (надалі «Банк») укладено договір №23714016 на вклад «Строковий пенсійний», відповідно до якого позивач внесла, а Банк прийняв на вкладний (депозитний) рахунок НОМЕР_1 грошові кошти в розмірі 370 000 доларів США, на строк 18 місяців, тобто до 11.01.2016 року, та зобов'язувався виплачувати проценти за їх користування, а також повернути депозит в обумовлений ними строк. Після закінчення дії договору вона звернулася до відповідача із заявою про повернення вкладу, однак Банком зобов'язання було виконано частково лише в частині повернення процентів за вкладом. Також, зазначила, що рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 09.03.2016 року із Банку на її користь стягнуто суму депозиту у розмірі 370000 доларів США. Дане судове рішення було виконано відповідачем у примусовому порядку 22.08.2016 року та стягнута сума заборгованості в переведенні на національну валюту становила 9800500 грн.

У зв'язку із її знеціненням національної валюти, несвоєчасним виконанням договірних зобов'язань відповідачем, вона отримала на 620 085, 42 грн. менше від тієї суми, яка вказана у судовому рішенні, а отже вважає, що їй було спричинено збитки. У відповідності до умов договору процентна ставка за депозитом встановлювалася у розмірі 10,25% річних», а отже за період часу із 11.01.2016 року по 20.07.2016 року на її користь підлягають сплаті проценти за користування депозитом у розмірі 17 719,06 доларів США, за 214 днів прострочки. При цьому, з урахуванням розміру подвійної облікової ставки НБУ з 11.01.2016 року, яка складала 22%, з 22.04.-19%, з 27.05. - 18%, 24.06. - 16,5%,за 214 днів прострочки за невиконання боргових зобов'язань, вона становить 1881702,73 грн., 3 % річних - 137430,74 грн., інфляційні втрати - 485214,91, 00 грн., пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ становить 1881702, 73 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 червня 2018 року позов ОСОБА_2 - задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у виді процентів за користування депозитом в період часу із 21 січня 2016 року по 28 червня 2016 року у розмірі 17 511, 82 дол. США.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

З даним рішенням суду не погодився ПАТ «Державний ощадний банк України» та оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просив скасувати рішення Октябрськогорайонного суду м. Полтави від 25 червня 2018 рокув частині стягнення з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у виді процентів за користування депозитом в період часу із 21 січня 2016 року по 28 червня 2016 року у розмірі 17 511, 82 дол. США, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити, в іншій частині рішення суду залишити бе змін.

Крім того, з рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 червня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафних санкцій, пені, інфляційних витрат, збитків, 3% річних та розмірі стягнення грошових коштів у виді процентів за користування депозитом в період часу із 12 січня 2016 року по 28 червня 2016 року не погодилась ОСОБА_2 та оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі прохала скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 червня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення, яким стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» на її корить грошові кошти за користування депозитним коштами в сумі розмірі - 17 719,06 дол. США, пеню в розмірі - 1 898 100 доларів США, 3% річних в сумі - 137 430 грн. 74 коп., подвійну облікову ставку НБУ - 1 881 702 грн. 73 коп., інфляційні витрати - 485 214 грн. 91 коп., збитки в розмірі - 608 868 грн. 67 коп., а всього 1 915 819 , 09 долларів США та 3 113 217 грн. 05 коп.

Відповідач по справі ПАТ «Державний ощадний банк України» подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 червня 2018 року в оскаржуваній ОСОБА_2 частині - залишити без змін.

Від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України», в якому спростовуючи доводи апелянта, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи були представники сторін, інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів, приходить до висновку, що скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 11.07.2014 року між ОСОБА_2 (Вкладник) та АТ «Ощадбанк» (Банк) в особі заступника керуючого ТВБВ №10016/0112 ОСОБА_3 укладено договір №23714016 на вклад «Строковий пенсійний», згідно якого вкладник вніс, а Банк прийняв на вкладний (депозитний) рахунок НОМЕР_1 кошти в сумі 370 000 доларів США, на строк 18 місяців, тобто до 11.01.2016 року, та зобов'язувався виплачувати проценти за їх користування, а також повернути депозит в обумовлений ними строк (а.с.3).

Додатковим договором №1 до договору №23714016 на вклад «Строковий пенсійний» від 11.07.2014 року змінено процентну ставку на 10,25 % річних (а.с.4).

Згідно додаткового договору №2 до договору №23714016 на вклад «Строковий пенсійний» від 11.07.2014 року сторони домовились виключити п.2.11, 2.12 Розділу 2 «Умов депозиту» вказаного договору (а.с.5).

02.10.2014 року між ОСОБА_2 (вкладник) та АТ «Ощадбанк» (банк) укладено договір №26535216 про відкриття фізичній особі поточного рахунку в іноземній валюті та його розрахунково-касове обслуговування, відповідно до умов якого банк відкрив вкладнику поточний рахунок НОМЕР_2 для зберігання грошових коштів, проведення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до вимог чинного законодавства України та умов цього договору (а.с. 41-42).

Додатковим договором №1 до договору №23714016 від 11 липня 2014 р. на вклад «Строковий пенсійний» внесено зміни до п.3.3. договору та викладено в наступній редакції: «Банк зобов'язується повернути депозит та сплатити нараховані проценти, обумовлені договором, шляхом перерахування на поточний рахунок НОМЕР_2, відкритий в установі банку, або шляхом видачі готівкою в день повернення депозиту, зазначений в п.1.1. договору (а.с.43).

У день повернення депозиту 11 січня 2016 року, ОСОБА_2 звернулася в банк із заявою про видачу їй депозиту в повній сумі у розмірі 370 000 доларів США (одноразово) (а.с.44.)

Однак, банк вказані кошти не видав, а перерахував на поточний рахунок, відкритий за її заявою у ТВБВ №10016/112 філії Полтавське обласне управління АТ «Ощадбанк». Випискою із поточного рахунку, наявної у матеріалах справи від 11.01.2016 року підтверджується, що сума депозиту у розмірі 370 000 доларів США зарахована на вказаний вище рахунок як повернення коштів згідно договору №23714016 від 11 липня 2014 р.

Із змісту повідомлення банку від 12.01.2016 року на заяву ОСОБА_2 від 11.01.2016 року про повернення вкладу готівкою одноразово, банк повідомив останню, що згідно постанови Правління НБУ від 04.12.2015 року №863банк зобов'язаний обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 20000,00 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України. Тобто у позивачки була відсутня реальна можливість використання належних їй коштів, що вказувало на порушення її права відповідачем.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтава від 09 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 27 квітня 2016 року, стягнуто з публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 370 000 доларів США (а.с.9-11). На момент винесення рішення суду еквівалент стягнутої суми в національній валюті становив 9805000 грн.

При постановлені вищевказаного рішення суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до висновку, що у випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак ненадання йому можливості використання цих коштів, зобов'язання банку з їх повернення не є виконаними. Тому, посилання банку на умови договору поточного рахунку, куди банк спрямував депозитні кошти поза волею вкладника були безпідставними та не звільняли банк від обов'язку повернути позивачці належні їй кошти.

Окрім цього, судом встановлено, що 21.06.2016 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві ОСОБА_4 було відкрито виконавче провадження № 51467565 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Октябрським районним судом м.Полтави № 554/346/16-ц від 14.06.2016 року про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 370 000 доларів США. (а.с.51).

Згідно даної постанови державним виконавцем боржнику було надано строк самостійно виконати рішення суду в строк до 28.06.2016 року, про що повідомити державного виконавця з наданням копій підтверджуючих документів. Дану постанову відповідач отримав 29.06.2016 року.

Згідно платіжного доручення №68334672 від 30.06.2016 року, вбачається, що банк перерахував грошові кошти у розмірі 370000 доларів США на реквізити, зазначені в листі Головного територіального управління юстиції у м. Києві №513/5 від 30.06.2016 року (а.с.53).

Відповідні відомості відносно реквізитів депозитного рахунку державним виконавцем направлено боржнику 30.06.2016 року і в цей же день згідно наданої квитанції грошові кошти у розмірі 370 000 доларів США було перераховано на відповідний рахунок, що свідчить про самостійне виконання судового рішення боржником. На момент виконання рішення суду стягнутої на користь позивача суми в національній валюті становив 9196131,33 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Банком свої зобов'язання щодо повернення грошових коштів позивачу своєчасно не були виконані, а тому суд прийшов до висновку про стягнення з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 процентів за час фактичного користування депозитом із 12.01.2016 року по 28.06.2016 року (включно), (69 днів прострочки) у розмірі 17511,82 доларів США, виходячи із обумовленої сторонами процентної ставки у розмірі 10,25%, так як інші дані на розгляд суду надані не були.

Разом з цим, місцевий суд зазначив, що зобов'язання банку за договором банківського вкладу (депозиту) припинилися у строк, встановлений цим договором, а саме 11.01.2016 року, а отже між сторонами відсутні договірні зобов'язання. З цих підстав, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за прострочення виконання договірного зобов'язання, а також інфляційних втрат. З цих же підстав, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ та пені згідно Закону України «Про захист прав споживачів». Також суд зазначив, що у задоволенні позовної вимоги щодо відшкодування збитків у розмірі 608868,67 грн. слід відмовити, у зв'язку з відсутністю вини відповідача.

Проте, з такими висновками суду, колегія суддів в цілому погодитись не може, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та порушують норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.Після закінчення строку дії договору та за відсутності підстав для продовження його дії грошові кошти перераховуються на вклад «до вимоги».

Верховний Суд України у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1891цс15; від 11 травня 2016 року у справі № 6-338цс16 , №6-36цс15 від 10 червня 2015 року, №6-302цс16 від 27 квітня 2016; №6-2861цс15 від 02.03.2016р., №6-2558цс15 від 01.06.2016р. року висловив правову позицію, що закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Відповідно до ст.1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобовязаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

При цьому згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Так, умови договору банківського вкладу, укладеного між сторонами, не містять умов, згідно яких торонами було визначено розмір процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов'язань за договором після закінчення терміну його дії. Згідно відповіді відповідача на запит судів першої та апеляційної інстанцій, останніми повідомлено, що ними також не визначено розмір процентів за вкладом на вимогу. Дані дії мають ознаки нечесної підприємницької діяльності з боку відповідача, та є несправидливим по відношенню до позивача, оскільки порушують його права встановлені законом.

Отже, виходячи з публічного характеру договору банківського вкладу та обов'язку банку сплачувати проценти за користуваня коштами, зважаючи на обставини справи та з метою захисту прав позивача, з банку підлягають стягненню проценти у розмірі визначеному ч.1 ст. 1061 ЦК України,

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПАТ «Державний ощадний банк» на користь ОСОБА_2 грошових коштів у вигляді процентів за користування кредитом у період часу із 12.01.2016 по 28.06.2016 у розмірі 17511 доларів США 82 цента, за процентною ставкою у розмірі 10,25%, яка була обумовлена сторонами за договором банківського вкладу є необгрунтованим.

Проценти, визначені ст.1061 ЦК України є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення.

Виходячи з періоду користуваня відповідачем коштами позивача із 12.01.2016 року по 29.06.2016 року (169 днів), суми коштів (370000 доларів США), розмірів облікової ставки НБУ за зазначений період (22%, 19%, 18%, 16,5%), розмір процентів, які підлягає стягненню з відповідача складає 35058 долари США.

Висновки суду першої інстанції, щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, в частині відмови у стягненні 3% річних є необгрунтованими, виходячи з наступного.

У відповідності дост. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Увипадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч.2 ст.625 ЦК України.

Наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов'язання трьох процентів річних за статтею 625 ЦК України не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої.

Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст.1061, ст.1070 ЦК України, і процентів, що стягуються у відповідності до ст.625 ЦК України, а також відсутність в чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів за ст.1061, ст.1070 ЦК України та сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст.625 ЦК України, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені позивачем).

Виходячи з викладеного, на думку колегії суддів, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України підлягають до задоволення, а рішення суду в цій частині скасуванню з ухваленням нового рішення.

Так, період користування відповідачем коштами позивача склав 169 днів (із 12.01.2016 року по 29.06.2016 року), сума коштів на момент виконання зобов'язання складала 9805000 грн (370000 доларів США), тобто розмір 3% річних, який підлягає стягненню з відповідача складає 135823 грн.

Висновки місцевого суду щодо відмови у стягненні інфляційних втрат відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, зважаючи на валюту боргу та судову пратику з данного питання, є правильними.

Колегія суддів, також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача процентів в розмірі подвійної облікової ставки НБУ та пені згідно ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» виходячи з наступного.

Зважаючи на характер правовідносин, які склалися між стороанми, зміст доводів позивача, якими останній обгрунтовав нормативні підстави для стягнення подвійної облікової ставки НБУ та докази, якими остання підтверджували розмір заявлених вимог, висновки суду першої інстанції в цій частині є правильними, оскільки положення ст. 1048 ЦК України, регують питання процентів за договорами позики (кредиту), а не договором вкладу.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання. Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Однак, постановою Правління НБУ «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» від 04 грудня 2015 року № 863 передбачено, що уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 20 000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України.

Враховуючи сутність пені та беручи до уваги вимоги постанови Правління НБУ, якою встановлено обмеження щодо здійснення виплат банками на певний період, не можна кваліфікувати дії банку як неналежне виконання покладених на нього зобов'язань.

Тому, на час дії постанови Правління НБУ «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» від 04 грудня 2015 року № 863 не підлягає нарахуванню пеня у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення, що передбачена частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв'язку з встановленням обмеження щодо видачі банками коштів.

Мотиви і доводи суду першої інстанції, для відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача збитків (упощеної вигоди) у сумі 608868,67 грн., не відповідають обставинам справи та положенням норм права, якими врегульовано дані правовідносини.

Відповідно до частини першої ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 8 даної статті зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Заявляючи вимоги про стягнення збитків, позивач просив стягнути її на підставі ст. 22 ЦК України, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що внаслідок винних дій відповідача, щодо несвоєчасного виконання зобовязання та рішення суду, він реально втратив можливість отримати кошти у вказаній сумі, оскільки курс іноземної валюти в якій було визначено борг, на момент його повернення змінився у бік зменшення, в порівнянні з тим, яким він був на момент винесення рішення суду.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст.22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до ст. 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Визначення поняття збитків наводяться також у частині другій ст. 224 ГК України, відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частини четвертої ст. 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (ст.614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

З матеріалів справи вбачається, що на момент винесення рішення суду та набрання ним законної сили, еквівалент борг у національній валюті був значно більшим, ніж той який позивачка отримала після розпочаття процедури примусового виконання рішення суду. Реальність отримання позивачкою коштів у сумі 9805000 грн., підтверджується договором банківського вкладу та рішенням суду, яким захищено порушені права позивача, та знаходиться в прямому звязку з правомірністю дій відповідача щодо виконання зобовязання за договором банківського вкладу та рішення суду з данного питання.

Зміст вимог позивача та резолютивної частини рішення суду, де борг з відповідача стягнуто в долларах США, вказує на те, що позивач таким чином захищав свої інтереси від коливання курсу валюти. Неправомірні дії відповідача, якому також достовірно відомо про нестабільність курсу національної валюти в країні та валюту боргу, призвели до порушеня інтересів позивача у вигляді упущеної вигоди. Неправомірний характер дій відповідачем не спростовано та полягає у безпідставному не виконанні наявних зобовязань, а тривала невиправдана затримка щодо повернення позивачу вкладу, зважаючи на особу відповідача, має суб'єктивний характер та ознаки умислу.

За таких обставин вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню, а висновки суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового рішення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг та скасування рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 червня 2018 року, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 червня 2018 року- скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення коштів за користування депозитом, штрафних санкцій, інфляційних втрат, збитків - задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2грошові кошти у виді процентів за користування депозитом у розмірі 35058 (тридцять п'ять тисяч п'ятдесят вісім) доларів США, 3% річних в сумі 135 823 грн., збитки в сумі 608868, 67 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 21 листопада 2018 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ______________ С.Б. Бутенко _______________ О.І. Обідіна