ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3571/18 Справа № 204/2150/18 Категорія 27 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В.В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2018 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором спадкодавця,-

В С Т А Н О В И Л А:

В порядку пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п.6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року позивач звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість за Кредитним договором б/н від 10.12.2014 року у розмірі 8088,46 грн., а також стягнути з неї судові витрати.

Заявлені позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного Кредитного договору б/н від 10.12.2014 року, ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 8004,42 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості. Крім того, 10 грудня 2014 року між позивачем та ОСОБА_3 була укладена Генеральна угода б/н про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карток, згідно з умовами якої, останній отримав від позивача кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів у розмірі 8004,42 грн. на строк 36 місяців, з 10.12.2014 року по 31.12.2017 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше 31.12.2017 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Станом на день його смерті він мав заборгованість перед Банком за Кредитним договором б/н від 10.12.2014 року у розмірі 8088,46 грн. Відповідач у даній справі - ОСОБА_2, є спадкоємцем ОСОБА_3, яка прийняла спадщину. Відповідно, на думку банка, саме вона, як спадкоємець померлого боржника зобов"язана задовольнити вимоги кредитора та погасити борг.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2018 року відмовлено у задоволені позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом першої інстанції установлено, що відповідно до укладеного Кредитного договору б/н від 10.12.2014 року, ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 8004,42 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості. 10 грудня 2014 року між позивачем та ОСОБА_3 була укладена Генеральна угода б/н про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карток, згідно з умовами якої, останній отримав від позивача кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів у розмірі 8004,42 грн. на строк 36 місяців, з 10.12.2014 року по 31.12.2017 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше 31.12.2017 року (а.с.5).

Позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, випустивши та надавши ОСОБА_3 кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів у розмірі 8004,42 грн., яку позичальником було отримано та використано кредитні кошти у власних цілях.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Проте, у порушення умов договору та чинного законодавства, ОСОБА_3 свої зобов'язання належним чином не виконав та не повернув використані ним кредитні кошти з відсотками позивача, у зв»язку з чим утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 8088,46 грн., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту - 8004,42 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 84,04 грн. (а.с.4).

При цьому, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1, виданим 05.01.2015 року відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 93 від 05.01.2015 року, копія якого знаходиться в матеріалах даної справи (а.с.32).

Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки вважає, що відповідач у даній справі - ОСОБА_2, прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому вона повинна виконати боргові зобов'язання померлого, як його спадкоємець.

Разом з тим, з відповіді Третьої дніпровської державної нотаріальної контори від 13.07.2018 року за вих. № 2298/02-14 вбачається, що після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, була заведена спадкова справа № 106/2016 на підставі заяви (претензії кредитора) № 342 Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» (вих. № SAMDN6898 від 28.01.2016 року) про стягнення боргу кредитором. Будь-яких інших заяв до зазначеної спадкової справи не долучалося, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с.100).

Відповідно до ч. 2 ст. 1282 ЦК України, вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 1258 ЦК України встановлено черговість спадкування. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої чергм, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків встановлених ст. 1259 ЦК України.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України не подав заяву про прийняття спадщини,він вважається таким, що не прийняв її (ст.ст. 1268, 1272 ЦК України).

Матеріали цивільної справи не містять доказів, що ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_3. Колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено належними доказами, що саме відповідач прийняла спадщину після смерті позичальника ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 чи отримала будь-яке майно після померлого в натурі.

Зокрема, квартира, в якій ОСОБА_3 був зареєстрованим на час смерті, не перебувала у його власності, а належала на праві власності іншим особам, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про право власності (а.с.104). Тому, вимоги позивача в цій частині ґрунтуються на самих припущеннях та відповідних доказів суду надано не було.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки, на момент смерті позичальника, відповідач та саме померлий - ОСОБА_3 були зареєстровані за однією адресою, що і є підставою вважати, що відповідач прийняла спадщину, колегія суддів не може прийняти до уваги.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов»язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Також, колегія суддів не приймає до уваги посилання апеляційної скарги, що на позивача у судовій справі за його позовом про стягнення кредитором боргу спадкодавця нормами законодавства не передбачено покладення на нього тягарю доказування, оскільки відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України визначено змагальність та диспозитивність цивільного процесу.

Крім того, законодавством визначено, якщо ніхто не приймає спадщину чи відмовляється від її прийняття, або взагалі у боржника не знаходиться родичів (спадкоємців) за заповітом і за законом, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно, то за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця. У такому разі суд залучає до розгляду справи органи місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та/або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов'язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені у встановленому законом порядку.

Якщо власниками відумерлого майна стали декілька територіальних громад, вимоги кредиторів спадкодавця задовольняються територіальними громадами пропорційно до вартості відумерлого майна, набутого у власність кожною з них.

Таким чином, можна зробити висновок, що для виконання зобов'язання, кредитор має право звернутися до спадкоємців (правонаступників) з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця за рахунок майна боржника та в межах його вартості. У разі відсутності спадкоємців, кредитор має право пред'явити вимоги до територіальної громади, якій перейшло у власність майно боржника.

Таким чином, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивачем не доведено факт того, що саме відповідач ОСОБА_2 є належним відповідачем у даних правовідносинах, що саме вона прийняла спадщину після померлого ОСОБА_3 та є його спадкоємцем. З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко