Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 357/4599/16

провадження № 61-6744св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Білоцерківська міська рада Київської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2017 року у складі головуючого-судді Кошель Б. І. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Журби С. О., Коцюрби О. П.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Білоцерківської міської ради Київської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Позов мотивовано тим, що їй належить на праві власності квартири АДРЕСА_1. Вказаний будинок розташований на земельній ділянці, яка була розподілена між співвласниками житлового будинку, на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради депутатів трудящих № 232 від 29 квітня 1974 року та рішення товариського суду ЖЕК № 2 від 31 травня 1974 року, а також зазначеними рішеннями визначено землі загального користування.

Позивач зазначає, що рішенням Білоцерківської міської ради Київської області № 1023-45-VI сесії від 22 серпня 2013 року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які є власниками квартир АДРЕСА_1.

Рішенням Білоцерківської міської ради Київської області № 1279-62-VI сесії від 29 серпня 2014 року затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та передано у власність ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква загальною площею 0,0756 га по АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що передача у власність земельної ділянки відповідачам відбулась із суттєвим порушенням норм чинного законодавства, що призвело до накладення земельних ділянок сторін по справі одна на одну та суттєвого звуження проїзду (проходу) до частини будинку, яка їй належить.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила: визнати недійсним та скасувати рішення сесії Білоцерківської міської ради Київської області № 1023-45-VI від 22 серпня 2013 року в частині надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7; визнати недійсним та скасувати рішення сесії Білоцерківської міської ради Київської області № 1279-62-VI від 29 серпня 2013 року в частині передачі у власність земельних ділянок ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7; визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, видане на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним та скасовано рішення сесії Білоцерківської міської ради Київської області № 1023-45-VI від 22 серпня 2013 року в частині надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Визнано недійсним та скасовано рішення сесії Білоцерківської міської ради Київської області № 1279-62-VI від 29 серпня 2013 року в частині передачі у власність земельних ділянок ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Визнано недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, видане на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 Скасовано державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за № НОМЕР_2 від 17 вересня 2014 року, № НОМЕР_3 від 17 вересня 2014 року, № НОМЕР_4 від 17 вересня 2014 року на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 відповідно, проведену Реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при ухваленні оскаржуваних рішень органом місцевого самоврядування було допущено порушення встановленого для цього законом порядку, у зв'язку з чим відбулось накладення земельної ділянки відповідачів на земельну ділянку, яка була надана в користування позивача, що потягло порушення прав позивача, оскільки остання позбавлена можливості оформити свої права на земельну ділянку (приватизувати земельну ділянку).

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилено, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_5 ОСОБА_6, ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що виділенням земельних ділянок у власність відповідачам, не були порушені права позивача, оскільки позивач не зверталась до Управління регулювання земельних відносин з приводу виділення у власність земельної ділянки. Також поза увагою судів залишилось те, що відповідачами фактично було приватизовано земельну ділянку площею 756 кв. м, в той час як рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2012 року встановлено, що за житловим будинком АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка площею 2501 кв. м, яка розподілена між співвласниками вказаного житлового будинку, а саме: земельна ділянка площею 853 кв. м виділена у користування ОСОБА_8 (на сьогодні власником частини житлового будинку є ОСОБА_4), а земельна ділянка площею 773 кв. м виділена ОСОБА_9 (на сьогодні власниками іншої частини житлового будинку є відповідачі). Крім того, суди не врахували, що відповідачі тривалий час не могли реалізувати своє право на землю, у зв'язку з постійними перепонами з боку ОСОБА_4, яка відмовлялась узгоджувати межу земельної ділянки, саме тому відповідачі отримали дозвіл на розробку проекту землеустрою без підпису суміжного землекористувача ОСОБА_4, а на підставі рішення Постійної комісії з питань ефективного використання земель всіх форм власності.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

06 лютого 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Білоцерківської міської ради Київської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним свідоцтва про право власності передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

До таких висновків суд касаційної інстанції дійшов з огляду на наступне.

Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_4 є власником 32/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 17 серпня 2007 року.

Іншими співвласниками зазначеного житлового будинку є ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - 38/100 частин, ОСОБА_10 - ? частини, ОСОБА_11 - 1/10 частин вказаного житлового будинку.

Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради депутатів трудящих № 232 від 29 квітня 1974 року та рішенням товариського суду ЖЕК № 2 від 31 травня 1974 року за домоволодінням по АДРЕСА_1 закріплено земельну ділянку площею 2501 кв. м та проведено розподіл земельної ділянки, за яким виділено у користування ОСОБА_8 (на цей час співвласником є ОСОБА_4) 853 кв. м, ОСОБА_9 (на цей час співвласниками є ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7) 773 кв. м, інша частина земельної ділянки виділена в їх загальне користування (проїзд до загальної частини виїзду).

Рішенням Білоцерківської міської ради №1023-45-VI від 22 серпня 2013 року «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки громадянам» надано дозволи на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква, зокрема, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, по АДРЕСА_1, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 756 кв. м.

Рішенням сесії Білоцерківської міської ради Київської області № 1279-62-VI від 29 серпня 2014 року затверджено проекти землеустрою, щодо відведення земельних ділянок у власність та передано у власність ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква земельну ділянку, загальною площею 0,0756 га, розташовану по АДРЕСА_1.

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Статтею 118 ЗК України передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Судами також установлено, що Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради Київської області надало ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 висновок № 1489 від 14 жовтня 2013 року, яким вважало за можливе передати у спільну часткову власність земельну ділянку, загальною площею 0,0756 га ( в т. ч. земельна ділянка, площею 0,0021 га, на яку встановлюється сервітут) АДРЕСА_1 з цільовим використанням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Вказаним висновком встановлені обмеження щодо використання земельної ділянки АДРЕСА_1, зокрема, щодо суміжних землекористувачів - на земельну ділянку, площею 0,0021 га та зазначено про необхідність укласти договір земельного сервітуту.

Погоджуючи розроблений Приватним підприємством «Разань» проект землеустрою за заявою відповідачів від 10 вересня 2013 року, відділ Держземагентства у м. Біла Церква Київської області 26 травня 2014 року встановив такі ж обмеження на використання зазначеної земельної.

За клопотанням позивача була проведена судова земельно-технічна експертиза та 13 квітня 2017 року складений відповідний висновок, яким встановлено, що копія проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну часткову власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква Київської області, розроблена ПП «Рязань», не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування, станом на 29 серпня 2014 року в частині складу та змісту.

Зокрема, вказаним висновком встановлено, що проект землеустрою містить такі невідповідності за змістом, а саме: на кадастровому плані, що є невід'ємною частиною проекту землеустрою відсутні: таблиця із зазначенням координат усіх поворотних точок меж земельної ділянки; межі частин земельних ділянок, на які поширюється дія обмежень у використанні земельної ділянки, які зазначені у висновку управління містобудування та архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки по вул. Короленка, 13, кв. 2,6 за № 1489 від 14 жовтня 2013 року, що є порушенням статті 34 Закону України «Про Державний земельний кадастр».

Наявний у проекті землеустрою акт про встановлення на місцевості і погодження зовнішніх меж земельної ділянки та передачі на зберігання межових знаків землекористувачу земельної ділянки, складений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_12 від 02 липня 2012 року, містить лише ремарку про передачу межових знаків, при цьому акт про передачу межових знаків не складався.

Крім того, неможливо встановити кількість переданих на зберігання межових знаків (замість кількості межових знаків зазначена площа земельної ділянки).

В той час, як згідно пункту 3.12. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему України № 376 від 18 травня 2010 року, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, шляхом надсилання рекомендованого листа, кур'єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Згідно кадастрового плану земельної ділянки, яка відводиться у спільну часткову власність громадянам ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 за проектом землеустрою, вказана земельна ділянка межує із землями загального користування ОСОБА_13, ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_14

Однак в акті про встановлення на місцевості і погодження зовнішніх меж земельної ділянки та передачі на зберігання межових знаків землекористувачу земельної ділянки відсутнє підтвердження того, що ОСОБА_4 (підпис якої відсутній в акті) була належним чином повідомлена про час проведення вищезазначених робіт.

Крім того, проект землеустрою розроблений на підставі рішення Білоцерківської міської ради № 1023-45-VI від 22 серпня 2013 року «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки громадянам». При цьому, акт про встановлення на місцевості і погодження зовнішніх меж земельної ділянки та передачі на зберігання межових знаків землекористувачу земельної ділянки, складений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_12 02 липня 2012 року, тобто за рік до надання дозволу на відведення земельної ділянки, що суперечить послідовності виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

У завданні на виконання робіт від 10 вересня 2013 року в частині характеристики земельної ділянки зазначено, що земельні сервітути відсутні (а. с. 120).

В той час як на кадастровому плані земельної ділянки (а. с. 122) нанесена територія, площею 0,0021 га, названа сервітутом, що накладається на земельну ділянку.

Крім того, висновком судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 13 квітня 2017 року встановлено, що відповідачі фактично користуються двома земельними ділянками, площею 0,0144 га та 0,0528 га, що розділені між собою проїздом (проходом), площею 0,0073 га.

Тобто, існуючий проїзд (прохід) проходить через земельну ділянку, щодо якої розроблено проект землеустрою про відведення земельної ділянки, площею 0,0756 га у спільну-часткову власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та приватизовано відповідачами. Договір земельного сервітуту на земельну ділянку спільного користування не укладено.

Площа, яку фактично займає проїзд (прохід) становить 0,0073 га, що не відповідає проекту землеустрою на відведення земельної ділянки, висновкам Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міськради № 1489 від 14 жовтня 2013 року та № 1490 від 14 жовтня 2013 року, а також рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради депутатів трудящих № 232 від 29 квітня 1974 року та товариського суду ЖЕК № 2 від 31 травня 1974 року.

Також судами установлено, що існуючий проїзд (прохід), який використовується ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 також, не відповідає пункту 2* Додатку 3.1 ДБН 360-92**«Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», оскільки місцями його ширина є меншою ніж 3,5 метра; та пункту 2.32 ДБН В.2.3-5-2001 «Споруди транспорту. Вулиці та дороги населених пунктів» в частині радіусу закруглень проїзної частини проїзду, оскільки порушує визначений норматив у 6 метрів на в'їзді на територію домоволодіння ОСОБА_4; пункт 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» щодо розташування проїзду відносно існуючих будівель і споруд, оскільки відстань від найбільш виступаючих конструкцій домоволодіння №13 до існуючого проїзду (проходу) є меншою ніж 1 метр, що позбавляє можливості позивача обслуговувати свою частину житлового будинку.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшли правильного висновку про те, що оспорювані рішення Білоцерківської міської ради Київської області, якими передано у власність відповідачам земельну ділянку, площею 0,0756 га, яка включає в себе землі спільного користування (проїзд (прохід)), ухвалені з порушенням встановленого законом порядку, а тому підлягають скасуванню. Крім того, суди дійшли правильного висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку та скасування державної реєстрації речових прав, оскільки вказані вимоги є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування рішень органу місцевого самоврядування.

Доводи заявників про відсутність порушеного права позивача є необґрунтованими та спростовується належними та допустимими доказами наявними в матеріалах справи, зокрема, висновком судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 13 квітня 2017 року.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи заявника були предметом дослідження суду першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалені у справі судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик