КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 755/14853/15-ц

Апеляційне провадження 22-ц/824/512/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А, Шкоріної О.І.

при секретарі Борисенко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_2

відповідачі Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк»

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року, ухвалене під головуванням судді Виниченко Л.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Степанівна про визнання недійсними кредитного договору, іпотечного договору та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

у/н справи № 755/14853/15-ц № а/п 22-ц/824/512/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
у серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просило в рахунок погашення заборгованості в сумі 1 990 737,14 грн звернути стягнення на предмет іпотеки.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк», в якому просила визнати недійсним кредитний договір № 2619/0708/71-059 від 22.07.2008, укладений між нею та АТ «Сведбанк»; визнати недійсним іпотечний договір № 2619/0708/71-059- Z - 1 від 22.07.2008, укладений між нею та АТ «Сведбанк»; зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. зняти обтяження з іпотеки, внесене до реєстраційного запису Державного реєстру іпотек 29.12.2012 запис 7612224 контрольна сума ВД2Е8ЕГ554 тип змін: відступлення права вилучено іпотекодержателя ВАТ «Сведбанк», додано іпотекодержателя: ПАТ «Дельта Банк»; підстава: договір купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» 1306, 25.05.2012, об'єкт обтяження: однокімнатна квартира, заг. пл.- 30, 50 кв. м, житлова площа - 16, 90 кв. м, адреса: м. Київ, просп. Гагаріна, 3 а, кв. 47. Запис здійснено 29.12.2012, контрольна сума 2БГГ090А1В.

В обґрунтування позову зазначала, що 22.07.2008 між нею та АТ «Сведбанк» укладено кредитний договір із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої відповідачем для будь яких клієнтів-фізичних осіб. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між нею та АТ «Сведбанк» цього ж дня укладено іпотечний договір, відповідно до якого банку передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Вона не була повідомлена у встановленому закономпорядку про істотні умови кредиту, його сукупну вартість та реальну відсоткову ставку, про наявність валютних ризиків, оскільки у такому разі договір вона б не підписала. На момент видачі кредиту у банку та у неї була відсутня індивідуальна ліцензія на використання іноземної валюти на території України, а тому вона не мала права отримувати кредит у іноземній валюті та здійснювати розрахунки у іноземній валюті на території України. Крім того, з банком не було належним чином узгоджено істотні умови договору, оскільки нею не було підписано графіку погашення заборгованості, що є додатком № 1 до договору.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19.04.2016 вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 об'єднано в одне провадження з первісним позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.07.2016 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено Національний банк України.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2017 позовну заяву ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2017 у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд проігнорував надані нею докази і не надав їм належну правову оцінку, натомість прийняв докази, які не стосуються предмета спору. Суд вийшов за межі її позовних вимог, оскільки вона не просила встановлювати факт укладення кредитного договору, надання чи отримання кредиту, виконання чи невиконання умов договору, але суд встановив ці обставини без підтвердження їх відповідними доказами, тобто на припущеннях. Матеріали справи не містять доказів виконання ВАТ «Сведбанк» обов`язку надати кредит у розмірі 100 000 доларів США, а також доказів про те, що ПАТ «Дельта Банк» є правонаступником ПАТ «Сведбанк». Вважає, що при розгляді її позову суд не мав права брати докази, які надані при розгляді позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позов банку залишено без розгляду. Суд допустив процесуальні порушення при залишенні первісного позову без розгляду, не обговорив питання про заочний розгляд справи та неправильно визначив суть спору. Суд застосував позовну давність за відсутності відповідача. Мотивувальна частина рішення не містить належних доводів та доказів, чітких посилань на норми діючого законодавства. Суд не врахував, що кредитний договір не містить всіх істотних умов та банком не проведено переддоговірної роботи перед укладенням договору. Суд не врахував, що ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 не мали індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Спірний договір було підписано з АТ «Сведбанк» в особі Софіївського відділення АТ «Сведбанк», що за своїм правовим статусом є структурним підрозділом банку і, не є юридичною особою. У період з 2008 року по 07.10.2011 АТ «Сведбанк» не мав генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій і ця обставина встановлена рішенням Апеляційного суду Вінницької області у справі № 127/1988/14-ц. Судом взагалі не розглянуто вимоги про визнання недійсним іпотечного договору та не враховано, що вона не підписувала змін до договору в частині зміни іпотекодержателя з АТ «Сведбанк» на ПАТ «Дельта Банк». Суд проігнорував її посилання на п. 2.1 постанови Правління НБУ № 168 та додаток до неї, Положення про іпотечне кредитування та Регламент взаємодії підрозділів, яким керувався АТ «Сведбанк» та Закон України «Про захист прав споживачів».

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Апеляційний суд Київської області та Апеляційний суд міста Києва здійснювали правосуддя до початку роботи Київського апеляційного суду.

21.06.2018 Київський апеляційний суд зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на виконання Указу Президента «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017, а з 03.10.2018 Київський апеляційний суд розпочав свою роботу.

У судовому засідання представник позивачки ОСОБА_7 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.07.2008 між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», укладено кредитний договір № 19/0708/71-059, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 100 000 доларів США зі строком користування з 22.07.2008 по 22.07.2038, зі сплатою 11,4 % річних.

У забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 22.07.2008 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 2619/0708/71-059-2-1, за умовами якого виконання зобов'язань по кредитному договору забезпечується передачею в іпотеку квартири АДРЕСА_1.

25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого, з урахування додатку № 1 до договору, ПАТ «Сведбанк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором № 2619/0708/71-059 від 22.07.2008 та іпотечним договором № 2619/0708/71-059-Z-1 від 22.07.2008, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінило ПАТ «Сведбанк», як кредитора у зазначених зобов'язаннях та отримало право вимоги до боржника за кредитним та забезпечувальним договорами, набувши статус нового кредитора.

На момент укладення кредитного договору ВАТ «Сведбанк» мав банківську ліцензію Національного банку України № 38 від 07.12.2007 та дозвіл на здійснення банківських операцій № 38-2 від 07.12.2007.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачкою не підписано графік погашення кредиту, то сторони не досягли згоди по всім істотним умовам договору на час його укладення, що слугує підставою для визнання правочину недійсним. Судом також встановлено, що банк мав індивідуальну ліцензію на здійснення операцій з іноземною валютою, а тому видача кредитних коштів в іноземній валюті відповідає вимогам закону. При цьому суд відмовив у задоволенні позову за спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України,у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законам, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства , що діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Судом першої інстанції ці положення не враховані. Так, встановивши, що позивачкою не підписано графік погашення кредиту, суд дійшов висновку, що сторони не досягли згоди по всім істотним умовам договору на час його укладення, та у той же час вказав, що ця обставина є підставою для визнання правочину недійсним. Такі висновки суперечать один одному, оскільки недосягнення згоди по всім істотним умовам договору свідчить про те, що сторони не уклали договору. Визнати ж недійсним можна лише укладений договір.

Оскільки такі висновки суду призвели до неправильного вирішення спору рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Вирішуючи спір по суті колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу; інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Кредитний договір є двостороннім правочином. Це добровільне і належним чином оформлене волевиявлення обох сторін, які дійшли згоди стосовно всіх істотних умов, наслідком чого стало підписання кредитного договору.

За матеріалами справи встановлено, що 22.07.2008 між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір № 19/0708/71-059.

Зі змісту договору вбачається, що у ньому сторони визначили всі істотні умови договору: суму кредиту у 100 000 доларів США, цілі отримання кредиту - придбання квартири АДРЕСА_1, строк користування кредитом з 22.07.2008 по 22.07.2038, процентну ставку за користування кредитом - 11,4 % річних, порядок погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, права та обов`язки банку та позичальника, відповідальність сторін.

Пункт 1.5 кредитного договору містить перелік складових, з яких складається сукупна (загальна) вартість кредиту. Пунктом 3.1 передбачено, що позичальник зобов`язаний здійснювати погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення коштів на позичковий рахунок НОМЕР_1 щомісяця, через касу банку згідно додатку № 1, що є невід`ємною частиною цього договору, якщо інше не передбачено цим договором.

Судом встановлено, що додаток № 1, яким є графік погашення кредиту не підписано позичальником. Разом з тим щомісячні суми, вказані у цьому графіку відповідають п. 3.1 кредитного договору. Тобто сума кредиту 100 000 доларів США поділена на 360 місяців кредитування із заокругленням центів до одного долара США. Відтак не підписання позичальником графіку погашення кредиту не свідчить про те, що сторони не досягли умов щодо порядку погашення кредиту, оскільки такий порядок детально викладений у кредитному договорі, який підписаний позичальником.

Позивач була ознайомлена з умовами кредитного договору та висловила свою згоду на отримання кредиту на таких умовах.

Як на час укладення кредитного договору так і протягом дії цього договору позивач була згодна з умовами договору та у встановлений законом строк від договору не відмовилася. Позивач була вільною як у виборі фінансових установ для отримання кредиту так і у виборі форми кредитування.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Вищезазначеною статтею визначено правовий статус грошової одиниці України, але не встановлено сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III &quЗг;Про банки і банківську діяльність&q?уд; кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно зі ст. 47 та ст. 49 цього Закону операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, в п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМ України.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Тобто, законодавець визначив, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу.

Відповідно до частини 2 цієї статті якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Таким чином, законодавством України, яке діяло на час укладення кредитного договору, визначено право банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити в іноземній валюті та бути суб'єктом кредитних зобов'язань (правовідносин) в іноземній валюті.

Банк на час укладення кредитного договору з позивачем мав належним чином оформлену банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що банк не мав права на укладення кредитного договору без індивідуальної ліцензії суперечать законодавству, яке регулювало питання проведення банківських операцій з валютними цінностями на час укладення договору.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16.10.2011 року вступив у силу Закон України від 22.09.2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

У справі, яка є предметом розгляду, кредитний договір укладено сторонами 22.07.2008. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

За вказаних обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що кредитний договір відповідав вимогам нормативних актів, які були чинні на час його укладення та відповідав волі сторін.

Доводи апеляційної скарги про те, що сама позичальник повинна була мати ліцензію на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті не грунтуються на вимогах закону.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав права при розгляді справи брати до уваги докази, які подавалися сторонами при розгляді первісного позову банку до позичальника про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки незважаючи на залишення первісного позову без розгляду зустрічний позов розглянуто в межах одного провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі її позовних вимог встановлюючи обставини отримання нею кредитних коштів, погашення кредиту колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у разі невиконання банком умов договору про надання кредиту захист прав позичальника здійснюється шляхом вирішення вимог про розірвання договору у зв`язку з невиконанням умов договору або про зобов`язання надати кредитні кошти. Проте позивач ставить вимоги про визнання кредитного договору недійсним, а не про його розірвання.

Договір від імені банку підписаний заступником директора Соіївського відділення ВАТ «Сведбанк» з роздрібного бізнесу - заступника керуючої софіївскої регіональної мережі Пірог Н.М., яка діяла на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В.. Вказана довіреність недійсною не визнавалася, а тому доводи апеляційної скарги про те, що договір від імені банку укладено неповноважною особою є безпідставними.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору про іпотеку є похідними від вимог про визнання недійсним кредитного договору, а відтак задоволенню не підлягають. Інших підстав для визнання недійсним договору іпотеки, відмінних від підстав для визнання недійсним кредитного договору, позивач не вказувала.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував, що вона не надавала згоду на заміну іпотекодержателя не можуть бути підставою для визнання недійсним договору іпотеки, оскільки при вирішенні спору про визнання угоди недійсною встановлються обставини дійсності чи недійсності угоди на час її укладення, а не на будь - який інший період.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про відповідність договору вимогам закону на час його укладення та саме ці обставини є підставою для відмови у позові, судом не розглядаєтся питання позовної давності та не надається обгрунтування відхилення доводів апеляційної скарги щодо застосування позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманіть аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що інші доводи апеляційної скарги, окрім тих, яким надано обгрунтування у цьому судовому рішенні не впливають на вирішення спору та не дають підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара НаталіяСтепанівна про визнання недійсними кредитного договору, іпотечного договору та зобов'язання вчинити дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 14.11.2018.

Головуючий Л Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О.І. Шкоріна