Справа № 468/869/18-ц
БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

18.12.2018 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Янчук С.В., за участю секретаря Хижняк К.А., розглянувши в судовому засіданні в залі суду м. Баштанка справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» про визнання правочину недійсним та застосування реституції,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання правочину недійсним та застосування реституції. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 12 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» було укладено договір фінансового лізингу № 01537 предметом якого є надання партнеру послуг, спрямованих на придбання автомобіля марки/моделі Ravon R4 вартістю 9 927,00 дол. США., гривневий еквівалент вартості автомобіля - 259 600,00 грн.

Таким чином, предметом оскаржуваного договору № 01537 фінансового лізингу є надання особі предмета лізингу - автомобіля марки/моделі Ravon R4 вартістю 9 927,00 дол. США., гривневий еквівалент - 259 600,00 гри. Отже, з метою отримання автомобіля марки/моделі Ravon R4 позивач перерахував відповідачу 26 000,00 грн.

ОСОБА_1, як одна із сторін договору фінансового лізингу є фізичною особою, то цей договір повинен бути обовязково нотаріально посвідченим. Договір фінансового лізингу № 01537 від 12.04.2018 року нотаріально не посвідчувався. Договір фінансового лізингу є нікчемним по тійпричині, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору та розмірщомісячного періодичного платежу подається відповідачем в доларах СШАз еквівалентом в гривнах, тому щомісячні платежі за автомобіль в гривнях зростають відповідно зростанню курсу долара США.

Позивач вважає, що укладений договір № 01537 від 12.04.2018 року з відповідачем, був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, вважає, що він отримав не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного договору, дії відповідача є забороненими. Він зазначає, що при умові належного розяснення йому усіх умов та наслідків даного договору, позивач не погодився б на його укладення. Вважає укладений договір такими, що не відповідає чинному законодавству України, грубо порушує права позивача як громадянина України, договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та не відповідає внутрішній волі позивача на момент укладення договору та на даний час, а тому підлягає визнанню судом недійсними з наступних підстав.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета графіку сплати лізингових платежів.

Наведене свідчить про те, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.

Як вбачається із договору, автомобіль марки/моделі марки/моделі Ravon R4 на суму 9 927,90 дол. США, гривневий еквівалент вартості автомобіля становить 259 668,66 гри., не може вважатися предметам договору лізингу, оскільки дана річ не визначена індивідуальними ознаками, а саме; не вказано який це саме транспортний засіб, його виробника, модель, комплектацію, рік випуску, колір.

У договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектації та інших умов з продажу товару.

Так як під час укладення договору сторонами не було досягнуто згоди відносно особи продавця, отже вибір продавця предмету лізингу має здійснювати відповідач, що суперечить закону, і водночас не обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже, такий пункт договору є несправедливим.

Позивач до суду не зявився, надавши до суду заяву про слухання справи у його відсутність та підтримання позову, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Представник відповідача до суду не зявився, про дату, часу та місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином рекомендованим повідомленням.

Дослідивши наявні у справі матеріали (копія договору фінансового лізингу № 01537 від 12.04.2018 року, копія претензії до ТЗОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» про виконання договору в натурі, копія поштової квитанції про відправлення претензії до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» про виконання договору в натурі), суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і можливість задоволення позову.

В судовому засіданні встановлено, що 12.04.2018р. між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 01537, предметом якого є надання послуг, спрямованих на придбання автомобіля марки/моделі Ravon R4 вартістю 9 927,00 дол. ОСОБА_2,гривневий еквівалент вартості автомобіля - 259 600,00 грн. В порушення умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав належним чином, умови договору не виконані належним чином, що є підставою для визнання його не дійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до положень ч. 1ст.806ЦК України та ст.ст.1,2 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до п. 5 ч. 1ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг.

Водночас, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч.2ст. 806 ЦК України).

Тобто, виходячи з наведеного, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно дост. 628 ЦК України.

Істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

З огляду на юридичну природу фінансового лізингу, споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, яка є істотною умовою такого договору (ст.ст. 638, 655, 691,692).

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

В Узагальненнях Верховного суду України від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту,проте норма ч.1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав,які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину,оскільки у ст.16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав.

Відповідно до ч.1ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч.2ст. 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, що передбачено ч. 1ст. 220 ЦК України.

Відповідно до роз'яснень, наведених у п. 4постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, судам відповідно дост. 215 ЦК Українин еобхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст.222, ч. 2 ст.223, ч. 1 ст.225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

При цьому, у разі якщо під час розгляду справи про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину (п.7постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»№ 9 від 06.11.2009 року).

Згідно з нормами ч.ч. 2, 3ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, до таких умов віднесено зокрема умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Так, відповідно до п. 4.1 спірного договору лізингу, укладеного між сторонами, предмет лізингу передається в користування лізінгоодержувачеві протягом строку, що становить не більше 90 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок відповідача комісії за організацію договору.

Відповідно до положень визначених в договорі термінів та п. 9.1 розмір суми комісії за організацію договору та його оформлення, який включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, з укладанням договору, в тому числі і витрати пов'язані з пошуком предмету лізингу, встановлено в розмірі 10% від погодженої вартості предмета лізингу.

Із змісту п.п. 3.2.6., 12.2 спірного договору слідує, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено.

Судом встановлено, що сторонами не було дотримано обов'язкової нотаріальної форми посвідчення спірного договору, що дає підстави вважати даний договір нікчемним, який, у відповідності до вимог чинного цивільного законодавства, є сам по собі недійсним і не потребує визнання його таким судом.

Керуючись статями 16, 202,203,215,216 ЦК України, статтями 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-284 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним з моменту вчинення договір фінансового лізингу № 01537 від 12.04.2018 року; укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ».

Стягнута з Товариства з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» на користь позивача кошти загальною сумою 26000( двадцять шість тисяч) гривень як незаконно отримані за наслідками укладення договору фінансового лізингу № 01537 від 12.04.2018 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» на користь держави витрати по оплаті судового збору в сумі 704 (сімсот чотири) гривні.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду.

СУДДЯ: