П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2018 року м. Київ

Справа № 22-1437 Головуючий у1-й інстанції - Колесник О.М.

Унікальний №753/9347/17 Доповідач - Пікуль А.А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

НевідомоїТ. О.

розглянувши в порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство по проектуванню, будівництву та спеціальних монтажних роботах &q?тв;Спецбудмонтаж&quмо; про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2017 року ОСОБА_4 пред'явив в суд позов до Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство по проектуванню, будівництву та спеціальних монтажних роботах &q?вн;Спецбудмонтаж&q?ни; (далі - ТОВ НВП &qu&q;Спецбудмонтаж&q?&q;) про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 39 000 грн., компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 2012 року до 2014 року в розмірі 9 000 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у сумі 81 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при звільненні відповідач не виплатив позивачеві заробітну плату за період з січня 2014 по день звільнення - 05 лютого 2015 року, а також не виплатив компенсацію за не використану відпустку за 2012, 2013, 2014 роки.

Рішенням від 10 липня 2018 року Дарницький районний суд м. Києва відмовив у задоволенні позовних вимог.

Суд стягнув з ОСОБА_4 на користь ТОВ НВП &qu с;Спецбудмонтаж&qu М; 1500 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу.

Не погодившись з рішенням суду, позивач ОСОБА_4 через свого представника, адвоката ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с.213-218).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача, ОСОБА_5, заперечувала проти її задоволення та вказала, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, з урахуванням усіх обставин справи, а тому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін (а.с.233-240).

Справа призначена до розгляду в порядку письмового провадження Апеляційним судом м. Києва (а.с.230).

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року Апеляційний суд міста Києва ліквідований.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 147 Закону України &quВі;Про судоустрій і статус суддів&qu З; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q? з;Голос України&q?дя; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Суд, що ліквідується, в місячний строк з дня припинення здійснення правосуддя передає до новоутвореного суду матеріали та документи, пов'язані зі здійсненням таким судом повноважень, зокрема, архівні справи з основної діяльності, строки тимчасового зберігання яких ще не закінчилися, документи, не завершені в діловодстві, а також документи з кадрових питань в паперовому та електронному вигляді, фонди бібліотек, а судові справи та матеріали проваджень, що перебувають у володінні суду, що ліквідується, передаються негайно, до дня початку роботи новоутвореного суду.

Київський апеляційний суд почав роботу 3 жовтня 2018 року. Цього ж дня дана цивільна справа передана до Київського апеляційного суду.

За правилами ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

При вирішенні справи районним судом встановлені наступні обставини.

09 червня 2011 року позивач ОСОБА_4 звернувся із заявою до директора ТОВ НВП &q?чк;СПЕЦБУДМОНТАЖ&q? і; про прийняття його на посаду водія з 14 червня 2011 року.

Згідно з наказом (розпорядженням) №44 від 14 червня 2011 року ОСОБА_4 був прийнятий у відділ головного механіка на посаду водія з 14 червня 2011 року з оплатою окладу (тарифної ставки) згідно штатного розкладу у розмірі 3 000 грн.

Згідно з наказом № 47/1 від 01 липня 2011 року ТОВ НВП &q?но;СПЕЦБУДМОНТАЖ&qu в; про встановлення посадових окладів працівників, місячний оклад водія ОСОБА_4 на липень 2011 року складав 3 000 грн. (а.с. 46).

Згідно з наказом №56/1 від 01 жовтня 2011 року ТОВ НВП &q?но;СПЕЦБУДМОНТАЖ&quві; місячний оклад водія ОСОБА_4 на жовтень 2011 року складав 3 100 грн.

Відповідно до індивідуальної відомості про застраховану особу, виданої Пенсійним фондом України, сума заробітку ОСОБА_4 за листопад та грудень 2011 року становила 3 100 грн.

У подальшому з 01 січня 2012 року посадовий оклад працівників підприємства в тому числі позивача ОСОБА_4 у зв'язку з відсутністю обсягів будівельних робіт зменшився та становив 2 000 грн. згідно з наказами.

З наказу №70 від 13. січня 2012 року убачається, що на підприємстві оголошено простой у зв'язку з різким погіршенням погодних умов, та в період роботи з 16.01.2012 до 30.01.2012 зупинено роботу підприємства для всіх робітників. З даним наказом позивач був ознайомлений.

Відповідно до наказу № 3 від 01 січня 2013 року, у зв'язку із зменшенням обсягів будівництва в зимовий період з 01.01.2013 до 31.01.2013 для всіх робітників ТОВ НВП &qu.0;СПЕЦБУДМОНТАЖ&qu20; введено режим неповного робочого тижня з робочими днями понеділок, середа, п'ятниця та встановлено місячний оклад за січень у розмірі 1 500 грн.

Наказом №11 від 01 березня 2013 року розмір посадового окладу позивача ОСОБА_4 встановлений у розмірі 2 200 грн.

У подальшому відповідно до наказу від 01 лютого 2014 року, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, відсутністю обсягів будівельних робіт та недопущення звільнення робітників, з 01.02.2014 на підприємстві введено неповний робочий тиждень (понеділок, середа, п'ятниця) за період з 01.02.2014 до 31.05.2014. Ставка заробітної плати працівникам за період 01.02.2014 до 31.05.2014 встановлена 1 300 грн.

Відповідно до наказу №2 від 01 лютого 2014 року, у зв'язку з змінами в організації виробництва і праці, відсутністю обсягів будівельних робіт та недопущення звільнення робітників з 01 лютого 2014 року на підприємстві введено режим неповного робочого тижня (понеділок, середа, п'ятниця) на період з 01.02.2014 до 31.03.2014. Заробітна плата працівникам ТОВ НВП &quдо;СПЕЦБУДМОНТАЖ&q?бі; виплачувалась за фактично відпрацьовані дні. З даним наказом позивач ОСОБА_4 був ознайомлений особисто, про що свідчить його особистий підпис у ньому.

Згідно з наказом №01 від 01 червня 2014 року позивачу був встановлений посадовий оклад у розмірі 2 300 грн.

У подальшому наказом № 11 від 01 жовтня 2014 року у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, відсутністю обсягів будівельних робіт та недопущення звільнення робітників з 01 жовтня 2014 року на підприємстві введено режим неповного робочого тижня (понеділок, середа, п'ятниця) на період з 01 жовтня 2014 року до 31 травня 2014 року. Ставка заробітної плати працівникам на період з 01.10.2014 до 31.05.2015 становила 1 450 грн.

Наказом № 12 від 01 листопада 2014 року у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, відсутністю обсягів будівельних робіт та недопущення звільнення робітників з 01 листопада 2014 року на підприємстві введено режим неповного робочого тижня (понеділок, середа, п'ятниця) на період з 01.11.2014 до 31.12.2014. Ставка заробітної плати працівникам на період 01.11.2014 до 31.12.2014 становила 1 900 грн.

Згідно із затвердженим штатним розписом керівником ТОВ НФП &q?з ;СПЕЦБУДМОНТАЖ&q?ни;, на 2015 рік, оклад (тарифна ставка) посади водія, на якій працював позивач, був встановлений у розмірі 1 900 грн.

Наказом № 01 від 04 лютого 2015 року позивача ОСОБА_4 було звільнено з займаної посади з 05 лютого 2015 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України.

19 січня 2015 року з офісу було викрадено фінансові документи підприємства за 2014 рік, зокрема, що стосуються нарахування та виплати заробітної плати працівникам, за відомостями про вчинення злочину, 19 січня 2015 року за ознаками вчинення злочину передбаченого ч. З ст. 185 КК України розпочато досудове розслідування, яке внесено до ЄРДР № 0000563.

Згідно з актом фактичної перевірки проведеною Державною податковою інспекцією у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві від 24.04.2015 з питань дотримання ТОВ НВП &q?. ;СПЕЦБУДМОНТАЖ&qu20; чинного трудового та податкового законодавства з період з 01.01.2013 до 24.04.2015 порушень трудового та податкового законодавства в діяльності товариства не виявлено.

28 травня 2015 року на підприємстві ТОВ НВП &qu4.;СПЕЦБУДМОНТАЖ&qu15; головним державним інспектором праці Територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві було проведено позапланову перевірку, за результатами якої складено акт перевірки від 26-04-23/37 про додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, зі змісту якого вбачається, що порушень трудового законодавства в діяльності товариства не виявлено.

Відповідно до особистої заяви та наказу № 89 про надання відпустки від 31 серпня 2012 року позивач перебував у щорічній основній відпустці за період роботи з 01.09.2011 до 31.08.2012.

Крім того, судом встановлено, що позивач з 2012 року до часу звільнення не перебував у щорічних відпустках, із заявами про надання відпустки за вказаний період до відповідача не звертався.

За встановлених обставин, районний суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту порушення його прав на отримання заробітної плати за виконання обов'язків водія ТОВ НВП &q?бі;СПЕЦБУДМОНТАЖ&q?он; у розмірі 3000 грн. щомісяця за період з січня 2014 по день звільнення - 05 лютого 2015 року, оскільки ОСОБА_4 належним чином повідомлявся про зміни (зменшення) розміру заробітної плати та у повному обсязі отримував встановлену відповідними наказами підприємства нараховану зарплату у спірний період часу, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 39 000 грн. заборгованості по заробітній платі.

Відмовляючи у задоволені позову в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку районний суд виходив з того, що позивач не має права на тримання компенсації за роки, які передували звільненню (за 2012, 2013, 2014 роки).

У зв'язку з відсутністю правових підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку за роки, які передували звільненню (з 2012, 2013, 2014 роки), районний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги представника відповідача апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів висновки районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Усі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою відсутність правових підстав для задоволення заявленого ОСОБА_4 позову, нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (а.с.202-206).

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильної оцінки районним судом наданих сторонами доказів не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення ураховуючи таке.

Зі змісту позовної заяви убачається, що позивач вважає невиплаченою йому заробітну плату за період з січня 2014 року до 05 лютого 2015 року у розмірі 39 000 грн. із розрахунку 3 000 грн. за 13 місяців.

В цій частині районним судом на підставі наявних у розпорядженні суду письмових доказів правильно установлено, що, по-перше, наказами по підприємству був установлений інший розмір посадового окладу позивача за означений період; по-друге, нараховані суми заробітної плати були виплачені, про що свідчать відомості Пенсійного фонду України (індивідуальні відомості про застраховану особу, ОСОБА_6; а.с.6) та інші докази, які узгоджуються з цими відомостями.

Аргументи позивача про те, що він не був обізнаний щодо зміни істотних умов праці, не можуть бути прийняті апеляційним судом, адже порушення, про яке заявляє позивач, за його твердженням тривало тринадцять місяців, однак при отриманні заробітної плати ОСОБА_4 безумовно, виходячи лише зі здорового глузду, повинен був розуміти, який розмір заробітної плати він отримує, а в разі незгоди зі зміною істотних умов праці в частині погіршення оплати праці - припинити трудовий договір за п. 6) ч.1 ст.36 КЗпП України. Оскільки така дія позивачем не вчинялась, суд доходить висновку, що він погодився працювати в нових умовах, адже при цьому робочий тиждень скоротився до трьох робочих днів і ОСОБА_4 мав більше часу для відпочинку.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо невідповідності обставинам справи та положенням чинного законодавства висновків районного суду про те, що ОСОБА_4 не має права на отримання компенсації за невикористану відпустку за роки, які передували звільненню, оскільки він не використовував щорічні відпустки зі своєї вини, також не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення ураховуючи таке.

Аргументуючи свою позицію ОСОБА_4 стверджує, що керівником підприємства, ОСОБА_7, йому неодноразово було відмовлено у наданні відпустки із мотивацією, що на підприємстві криза і всі працюють майже за вільним графіком.

Заперечуючи ці аргументи відповідач стверджує, що за весь час роботи на підприємстві ОСОБА_4 одного разу був у відпустці без збереження заробітної плати з 17.01.2012 до 21.01.2012 та у щорічній основній відпустці з 03.09.2012 до 26.09.2012. Жодних інших заяв про надання йому відпустки позивач не писав.

У розпорядженні суду відсутні допустимі - письмові, докази того, що ОСОБА_4 за роки, які передували звільненню (за 2012, 2013, 2014 роки), звертався до роботодавця із заявами про надання йому відпустки та отримав відмову, наприклад, про неможливість надати відпустку у зв'язку з виробничою необхідністю задіяти працівника на роботі у цей час.

За таких обставин при вирішенні цієї частини позову районний суд обґрунтовано керувався роз'ясненнями абзацу четвертого п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України &q?ер;Про практику застосування судами законодавства про оплату праці&q?кт; № 13 від 24 грудня 1999 року.

У цій частині апеляційний суд вважає за необхідне також зауважити, що навіть у разі доведеності позивачем обґрунтованості цих вимог, порушене право не підлягає захисту за спливом встановленого трудовим законодавством тримісячного строку позовної давності. Адже компенсація за невикористану відпустку не є заробітною платою у контексті положень ст. ст. 1-2 Закону України &q? п;Про оплату праці&q?ло;, а позов про стягнення цієї компенсаційної виплати за за роки, які передували звільненню (за 2012, 2013, 2014 роки), поданий до суду у травні 2017 року, тобто більше ніж через два роки після звільнення.

Оскільки, як вже зазначено вище, правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку відсутні, доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно звільнив відповідача від сплати середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні є неприйнятними, адже ця вимога підлягає задоволенню лише у разі доведення факту невиплати працівникові у день звільнення усіх сум, що належать йому від підприємства.

Аргументи апеляційної скарги щодо невидачі позивачу трудової книжки не приймаються апеляційним судом з огляду на таке.

Згідно із встановленим принципом диспозитивності в цивільному судочинстві, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

За правилом ч.3. ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.6 ст.367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У даному випадку під час розгляду справи у районному суді ОСОБА_4 не заявляв вимоги про виплату компенсації середнього заробітку у зв'язку з затримкою видачі йому трудової книжки.

Посилання апеляційної скарги на наявність пояснень сторони відповідача щодо визнання обставин невиплати позивачу заробітної плати відхиляються апеляційним судом як такі, що суперечать дійсним обставинам перебігу справи та позиції сторони відповідача, викладеній у поданих суду письмових запереченнях на позовну заяву (а.с.35-43).

Доводи апеляційної скарги щодо порушення районним судом вимог процесуального закону при продовженні розгляду справи за відсутності представника позивача є неприйнятними.

Аргументи щодо необґрунтованості рішення суду в частині вирішення питання розподілу судових витрат в частині витрат на правову допомогу також є неприйнятними, оскільки в силу положень Закону України &quє ;Про судовий збір&q?ки; позивач звільняється лише від сплати судового збору, а не від усіх судових витрат, пов'язаних з розглядом справи. Рішення суду в цій частині є повністю мотивованим, доводів на спростування цих висновків суду апеляційна скарга не містить.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома