ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 466/5367/14-ц

провадження № 61-1524св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., СтупакО. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2015 року, ухвалене у складі судді Донченка Ю. В., та рішення апеляційного суду Львівської області від 4 грудня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_7 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначило, що 21 лютого 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого є Відкрите акціонерне товариство «Фольксбанк», яке у подальшому змінило назву і організаційно-правову форму на ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № KF42014 з додатками, згідно з умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 70 000 доларів США з кінцевим строком повернення не пізніше 19 лютого 2027 року і зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5% річних. Поручителями за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_4 є ОСОБА_5 і ОСОБА_6 згідно з укладеними з ними договорами поруки від 21 лютого 2007 року та від 8 жовтня 2008 року відповідно.

Позивач зазначає, що ОСОБА_4 не виконує належним чином свої зобов'язання за кредитним договором № KF42014 від 21 лютого 2007 року, у зв'язку з чим 3 червня 2006 року їй направлено вимогу про дострокове повернення кредиту і нарахованих процентів. 4 червня 2006 року відповідні вимоги направлено поручителям ОСОБА_5 і ОСОБА_7

Позичальник і поручителі вимогу банку не виконали; станом на 10 липня 2014 року заборгованість за кредитним договором № KF 42014 від 21 лютого 2007 року не сплачена і становить 21 433,61 доларів США, з яких: 19 755,52 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 590,92 доларів США - заборгованість за процентами; 87,17 доларів США - пеня.

Оскільки у добровільному порядку відповідачі борг не погашають, ПАТ «ВіЕс Банк» просив стягнути з ОСОБА_4 солідарно із поручителями ОСОБА_5 і ОСОБА_7 заборгованість у розмірі 21 433,61 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США станом на дату вчинення розрахунку - 10 липня 2014 року - еквівалентно 249 875,81 гривень.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2015 року позов задоволено. Стягнено з солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_7 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором № KF42014 від 21 лютого 2007 року у розмірі 21 433,61 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США станом на дату вчинення розрахунку - 10 липня 2014 року - еквівалентно 249 875,81 гривень. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанцій дійшов висновку про доведеність факту порушення ОСОБА_4 взятих на себе за кредитним договором зобов'язань з повернення отриманого кредиту, що призвело до виникнення у неї заборгованості у зазначеному банком розмірі, яка підлягає стягненню солідарно із позичальника та поручителів.

В апеляційному порядку справа переглядалася неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Львівської області від 4 грудня 2017 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнено солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором № KF42014 від 21 лютого 2007 року у розмірі 21 346,44 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США станом на дату ухвалення рішення - 4 грудня 2017 року - еквівалентно 577 513,42 гривень, з яких: 19 755,52 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 590,92 доларів США - заборгованість за процентами, а також пеню у розмірі 2 357,95 гривень. Стягнено солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_7 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором № KF42014 від 21 лютого 2007 року у розмірі 21 346,44 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США станом на дату ухвалення рішення - 4 грудня 2017 року - еквівалентно 577 513,42 гривень, з яких: 19 755,52 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 590,92 доларів США - заборгованість за процентами, а також пеню у розмірі 2 357,95 гривень. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції вважав доведеним факт порушення ОСОБА_4 взятих на себе за кредитним договором зобов'язань з повернення отриманого кредиту, що є підставою для стягнення зазначених банком сум з неї і поручителів, проте, враховуючи, що з ОСОБА_5 і ОСОБА_7 укладені окремі договори поруки і вони не є солідарними боржниками між собою, заборгованість підлягає солідарному стягненню із ОСОБА_4 та кожного із поручителів окремо.

У січні 2018 року ОСОБА_6 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 4 грудня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні пред'явлених до нього вимог.

Доводів щодо незаконності судових рішень судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог, пред'явлених ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_4 і ОСОБА_5, касаційна скарга не містить.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник вважає помилковим висновки судів попередніх інстанцій про дотримання позивачем встановленого статтею 559 ЦК України шестимісячного строку пред'явлення вимоги до нього як до поручителя, оскільки вперше порушення умов договору ОСОБА_4 допустила у листопаді 2013 року, а з цим позовом до суду банк звернувся у липні 2014 року.

Вказує, що умовами укладеного із ОСОБА_4 кредитного договору № KF42014 від 21 лютого 2007 року передбачено погашення кредиту періодичними щомісячними платежами, строк сплати яких спливає у відповідне число наступного місяця, тому право кредитора на отримання щомісячного платежу у разі його невнесення вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення чергового платежу і саме з цього дня розпочинається перебіг шестимісячного строку на пред'явлення вимоги до поручителя щодо сплати такого щомісячного платежу, на що не звернули уваги суди попередніх інстанцій.

Послався на порушення судами першої і апеляційної інстанцій вимог цивільного процесуального законодавства, які полягають у неналежному повідомленні про призначені у справі судові засідання, оскільки доказів вручення йому судових повісток матеріали справи не містять, а шляхом опублікування у пресі оголошення про виклик до суду повідомляються лише особи, зареєстроване місце проживання яких невідоме.

Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 5 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Апеляційним судом встановлено, що 21 лютого 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого є Відкрите акціонерне товариство «Фольксбанк», яке у подальшому змінило назву і організаційно-правову форму на ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № KF42014, згідно з умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 25 000 доларів США з кінцевим строком повернення не пізніше 19 лютого 2027 року і зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі11% річних.

8 жовтня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Фольксбанк» та ОСОБА_4 підписано додаток № 4 до кредитного договору № KF 42014 від 21 лютого 2007 року, згідно з яким збільшено суму наданого кредиту до 70 000 доларів США і підвищено ставку за користування кредитом до 12,5% річних.

Заборгованість підлягала погашенню щомісячними платежами відповідно до графіку погашення кредитного ліміту, визначеному в додатку № 1 до договору (пункту 1.4 кредитного договору).

У забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 21 лютого 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого є Відкрите акціонерне товариство «Фольксбанк», яке у подальшому змінило назву і організаційно-правову форму на ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_5 укладено договір поруки № РО88892 із наступними змінами, внесеними відповідно до договору від 8 жовтня 2008 року, згідно з умовами якого поручитель зобов'язався солідарно у повному обсязі відповідати перед банком за кредитними зобов'язаннями позичальника.

Також 8 жовтня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Фольксбанк», яке у подальшому змінило назву і організаційно-правову форму на ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_7 укладено договір поруки № РО96117, згідно з умовами якого поручитель зобов'язався солідарно у повному обсязі відповідати перед банком за кредитними зобов'язаннями позичальника.

Відповідно до пунктів 2.3 договорів поруки поручитель зобов'язався в повному обсязі виконати зобов'язання боржника, вказані в пункті 2.2 цього договору, протягом 5 банківських днів з моменту одержання повідомлення від кредитора про невиконання боржником основного зобов'язання.

Пунктом 3.2 договорів поруки визначено перелік обставин, за яких порука припиняється: з припиненням зобов'язань за кредитним договором, а також у разі зміни зазначеного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем; якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зазначеного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Апеляційним судом також встановлено, що ОСОБА_4 порушила свої зобов'язання за кредитним договором № KF42014 від 21 лютого 2007 року щодо погашення заборгованості, допустивши перше порушення порядку сплати нарахованих процентів у листопаді 2013 року, а кредиту - у грудні 2013 року.

3 та 4 червня 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» направило позичальнику і поручителям відповідно вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитом і сплату нарахованих процентів, які ними не виконані.

10 липня 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» пред'явило до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 позов про стягнення заборгованості за кредитним договором № KF 42014 від 21 лютого 2007 року, яка станом на 10 липня 2014 року становить 21 433,61 доларів США, з яких: 19 755,52 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 590,92 доларів США - заборгованість за процентами; 87,17 доларів США- пеня.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (стаття 554 ЦК України).

Судом апеляційної інстанції з поданих сторонами доказів встановлено, що ОСОБА_4 порушила умови укладеного з банком кредитного договору, в зв'язку з чим ПАТ «ВіЕс Банк» скористалося правом вимоги дострокового повернення кредиту і сплати процентів та 10 липня 2014 року пред'явило до позичальника і поручителів позов про солідарне стягнення заборгованості.

Встановивши, що заборгованість у розмірі 21 346,44 доларів США і пеня у розмірі 2 357,95 гривень нарахована банком у відповідності до умов кредитного договору і правильність нарахування цих сум відповідачами не спростована, апеляційний суд стягнув вказані суми з позичальника ОСОБА_4 солідарно з кожним з поручителів ОСОБА_5 і ОСОБА_7

Проте у повному обсязі із таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна, оскільки він є передчасним.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У разі неналежного виконання боржником зобов'язання, порядок виконання якого передбачає сплату щомісячних періодичних платежів, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимоги до поручителя про повернення боргових сум повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Одночасно, у разі реалізації кредитором свого права вимоги дострокового повернення кредиту, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, і зміни таким чином строку виконання основного зобов'язання, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимоги до поручителя повинен обчислюватися від дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту.

Апеляційним судом встановлено, що 3 червня 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернувся до ОСОБА_4 із вимогою про дострокове повернення кредиту, строк повного погашення якого встановлений сторонами до 19 лютого 2027 року.

Проте суд апеляційної інстанції не врахував, що при укладенні договору боржник, а відтак і поручителі, взяли на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов'язань шляхом внесення щомісячних платежів, що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

До зміни кредитором строку виконання основного зобов'язання у червні 2014 року передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимоги до поручителя щодо сплати кожного наступного щомісячного платежу, не погашеного боржником у визначений договором строк, підлягав обчисленню з дня настання строку погашення такого платежу.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи справу, не звернув уваги на те, що позичальник ОСОБА_4 вперше допустила порушення умов кредитного договору щодо повернення чергової частини кредиту та сплати нарахованих за певний місяць процентів у грудні та листопаді 2013 року відповідно і з цього часу розпочався перебіг передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України строку на пред'явлення кредитором вимоги до поручителя щодо сплати чергового місячного платежу, своєчасно не погашеного позичальником.

Залишивши вказані обставини поза увагою, суд апеляційної інстанції передчасно відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про те, що після виникнення у банка права пред'явити до нього як до поручителя вимоги щодо погашення кожного чергового щомісячного платежа така вимога своєчасно не була пред'явлена.

Стаття 213 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення апеляційним судом, встановлювала, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 212 ЦПК України у тій же редакції Кодексу суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд апеляційної інстанції при вирішенні справи в частині позовних вимог, пред'явлених до ОСОБА_7, не оцінив належним чином поданий ПАТ «ВіЕс Банк» розрахунок заборгованості і не перевірив, чи дотримав кредитор визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку на пред'явлення вимоги до поручителя щодо погашення кожного із несплачених позичальником щомісячних платежів, строк сплати яких настав до дня пред'явлення банком вимоги до ОСОБА_4 про дострокове повернення кредиту.

Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції не перевірив по суті доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про пропуск банком шестимісячного строку на пред'явлення до нього вимоги щодо сплати певних щомісячних платежів, якими деталізоване зобов'язання позичальника ОСОБА_4, ухвалене апеляційним судом рішення в частині вирішення пред'явлених до ОСОБА_7 позовних вимог не може вважатися законним і обґрунтованим, тому відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню у відповідній частині з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду належить урахувати викладене, дослідити поданий банком розрахунок заборгованості, згідно з яким перше порушення графіку погашення заборгованості ОСОБА_4 допустила у листопаді 2013 року, та, перевіривши, чи дотримав кредитор встановлений статтею 559 ЦК України шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя щодо погашення кожного окремого щомісячного платежа, ухвалити судове рішення в частині вирішення пред'явлених до ОСОБА_7 позовних вимог відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як касаційний суд дійшов висновку про передачу справи у частині вирішення пред'явлених до ОСОБА_7 позовних вимог на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 4 грудня 2017 року в частині вирішення позовних вимог, пред'явлених Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» до ОСОБА_7, скасувати і направити справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак