№201/8295/17
провадження 2/201/437/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09 червня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що позивачці на підставі договору купівлі-продажу від 09 лютого 1998 року, зареєстрованого 03 березня 1998 року в КП «ДМБТІ» ДОР належить право власності на квартиру № АДРЕСА_1. Позивач є єдиним власником квартири, проте не зареєстрована та не проживає в ній, на підтвердження чого суду було надано довідку КЖЕП № 6 від 13 вересня 2010 року № 178. Позивач посилалася на те, що 08 червня 2017 року їй зателефонували сусіди та повідомили, що до її квартири ходять якісь невідомі особи, після чого вона одразу приїхала до своєї квартири, проте замки в ній були змінені, та двері їй ніхто не відчинив. Після цього позивач одразу звернулася до адвоката за наданням їй правової допомоги та з інформаційної довідки з ДРРПННМ довідалася, що в її квартири вже інший власник, а саме ОСОБА_2, якій квартира належить на підставі договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського (на даний час Дніпровського) районного нотаріального округу ОСОБА_3, який начебто було укладено з позивачем. Проте, позивач з ОСОБА_2 ніколи знайома не була та свою квартиру нікому не продавала, тому вона зрозуміла, що зіткнулася з квартирними аферистами та відразу звернулася до Соборного відділення поліції м. Дніпро з заявою про вчинення відносно неї шахрайства. Також позивач зазначала, що на даний час шахраї встигли тільки незаконно переоформили на себе її квартиру, а фізично в неї вселятися побоялися, тому вважає що за даних обставин належним способом захисту її цивільних прав та інтересів буде визнання правочину недійсним (п. 2 ч.1 ст. 16 ЦК України) без витребування майна, адже вона змогла відкрити замок та потрапити у власну квартиру якою продовжує володіти до цього часу, а тому для віндикації не має підстав. Вважає вказаний договір купівлі-продажу протиправним, нікчемним, квартира вибула з її власності поза її волі. Позивач вважає вказаний договір недійсним, оскільки вказаний договір купівлі-продажу вона з відповідачкою не укладала, обставини укладання вказаного договору є сумнівними, підпис під договором не її. Отже відповідач при укладанні вказаного договору купівлі-продажу діяв не добросовісно, не вказавши правильно повністю всі дані договору; тобто договір не містить всіх передбачених законодавством умом і правил, що вимагаються законодавством для вказаного договору, а тому цей договір не відповідає внутрішній її волі і повинен бути визнаний недійсним. На її звернення до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідача по укладанню спірного договору неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати вказаний договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_2, посвідчений 26 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу ОСОБА_3, покупцем в якому зазначена ОСОБА_2, а продавцем зазначена ОСОБА_1 недійсним і стягнути понесені ним судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила; вказаним, на думку суду, проти задоволення позову не заперечувала і вважала за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без її участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаної відповідачки відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила; вказаним, на думку суду, та в письмовому зверненні до суду проти задоволення позову не заперечувала і вважала за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без її участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 09 лютого 1998 року, зареєстрованого 03 березня 1998 року в КП «ДМБТІ» ДОР ОСОБА_1 (НОМЕР_1, виданий 24.12.1995 року Жовтневим РВ ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області; ідентифікаційний номер НОМЕР_2; зареєстрованій: ІНФОРМАЦІЯ_1. кв. 124) належить право власності на квартиру № АДРЕСА_1. Зазначена обставина підтверджується наданою позивачем копією зазначеного договору та відповіддю відповіді КП «ДМБТІ» ДОР на запит суду. З тексту договору купівлі-продажу спірної квартири від 26 жовтня 2016 року та безпосередньо з паспорту особи, яка видавала себе за ОСОБА_1, вбачається, що це різні особи: вони відрізняються зовні та у них різні ідентифікаційні номери. У особи, яка видавала себе за продавця квартири, ОСОБА_1, ідентифікаційний номер (РНОКПП) «НОМЕР_3», натомість у позивача, власниці квартири, ОСОБА_1 ідентифікаційний номер «НОМЕР_2».

Позивач є єдиним власником квартири. Позивач посилалася на те, що 08 червня 2017 року їй зателефонували сусіди та повідомили, що до її квартири ходять якісь невідомі особи, після чого вона одразу приїхала до своєї квартири, проте замки в ній були змінені, та двері їй ніхто не відчинив. Після цього позивач одразу звернулася до адвоката за наданням їй правової допомоги та з інформаційної довідки з ДРРПННМ довідалася, що в її квартири вже інший власник, а саме ОСОБА_2, якій квартира належить на підставі договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу ОСОБА_3, який начебто було укладено з позивачем. Проте, позивач з ОСОБА_2 ніколи знайома не була та свою квартиру нікому не продавала, тому вона зрозуміла, що зіткнулася з квартирними аферистами та відразу звернулася до Соборного відділення поліції м. Дніпро з заявою про вчинення відносно неї шахрайства. Також позивач зазначала, що на даний час шахраї встигли тільки незаконно переоформили на себе її квартиру, а фізично в неї вселятися побоялися, тому вважає що за даних обставин належним способом захисту її цивільних прав та інтересів буде визнання правочину недійсним (п. 2 ч.1 ст. 16 ЦК України) без витребування майна, адже вона змогла відкрити замок та потрапити у власну квартиру якою продовжує володіти до цього часу.

На її звернення до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку, що продавцем квартири за спірним договором купівлі-продажу була інша особа, відмінна від власника цієї квартири, а тому у власника квартири, ОСОБА_1 ідентифікаційний номер «НОМЕР_2», було відсутнє волевиявлення на її відчуження, що з врахуванням положень ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 26 жовтня 2016 року.

Суд враховує, що спірна квартира перебуває у володінні позивача, а тому для повного поновлення порушених прав позивача достатньо визнання недійсним правочину, на підставі якого його було позбавлено його права власності на квартиру.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 6. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 7. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. 8. Обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи судом.

Відповідно до. ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України, договір можливо визнати недійсним, якщо в момент його укладення не було дотримано вимог ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою статті 203 ЦК України, а саме: 1. зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог. Посилання позивача на порушення його прав відповідачем при укладенні договору є безпідставними.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобовязання стосовно відповідача відносно договору, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача. Твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно можливого не визнання позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_2, посвідчений 26 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу ОСОБА_3, покупцем в якому зазначена ОСОБА_2, а продавцем зазначена ОСОБА_1, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 640 грн..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 60, 22, 203, 215, 216, 526, 527, 530, 617, 625, 627-629, 632, 638, 639 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_2, посвідчений 26 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу ОСОБА_3, покупцем в якому зазначена ОСОБА_2, а продавцем зазначена ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 640 грн..

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 16 травня 2018 року.

Суддя