РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/10236/17

Провадження № 22-ц/4815/34/18

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С.О.,

суддів : Хилевича С.В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання : Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1,

відповідач : ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 квітня 2018 року, ухваленого в складі судді Ковальова І.М. у справі № 569/10236/17,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП та витрат за надану правову допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21 грудня 2014 року ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки «AUDI A8», р.н.з. НОМЕР_2 допустив зіткнення з автомобілем марки «Мерседес Бенс» р.н.з. НОМЕР_3, який належить ОСОБА_1, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок ДТП та витрати за надану правову допомогу.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 284259,93 грн., 5000 грн. за надання правової допомоги та судові витрати.

Рішення суду мотивоване тим, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, не спростовані відповідачем та його представником, а тому вони підлягали до повного задоволення.

У травні 2018 року ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій він зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та без з'ясування всіх фактичних обставин справи, а тому є незаконним.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Проте єдиним доказом вини відповідача може бути лише рішення суду, яким його буде визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення. Вина осіб, що притягуються до адміністративної відповідальності, не встановлюється у справах, провадження у яких закрито. Отже, немає всіх елементів цивільного правопорушення, а саме вини відповідача, що в свою чергу виключає можливість відшкодування ним шкоди позивачу.

Просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У липні 2018 року позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що рішення суду законне, а апеляційна скарга відповідача безпідставна і необґрунтована та не підлягає до задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 грудня 2014 року о 05 год. 35 хв. на 127 км + 300 м автомобільної дороги Р-05 Городище-Рівне-Старокостянтинів водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «AUDI A8», р.н.з. НОМЕР_2 не обрав безпечної швидкості руху, виїхав на смугу зустрічного руху, не дотримався безпечного інтервалу, допустив зіткнення з транспортними засобом марки «Mercedes Benz» під керуванням ОСОБА_3, в результаті транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Транспортний засіб марки «Mercedes Benz» належить на праві власності позивачу по справі ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4.

З дослідженої в судовому засіданні постанови про закриття кримінального провадження від 31 травня 2016 року винесеної слідчим СВ Костопільського ВП ГУ НП в Рівненській області вбачається, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000814 від 21 грудня 2014 року закрито у зв'язку з відсутністю в діях водіїв ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України; для розгляду та вирішення питання про притягнення винних до адміністративної відповідальності матеріали по акту зазначеної дорожньо-транспортної пригоди направити т.в.о. начальника Костопільського ВП ГУНП в Рівненській області.

Постановою Рівненського міського суду від 22 липня 2016 року по справі №569/8548/16-п провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст.124 КУпАП закрито у зв'язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Отже, провадження по справі відносно ОСОБА_2 закрито з нереабілітуючих підстав.

Відповідно до висновку експерта №2 від 19 січня 2015 року виконаного НДЕКЦ УМВС України в Рівненській області вбачається, що матеріальний збиток, завданий власнику наданого автомобіля марки «Mercedes Benz Sprinter 315 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1, на момент пошкодження автомобіля складає 284259,93 грн.

Автомобіль є фізично знищеним і його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Дану обставину сторони не заперечують.

Згідно із статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи відшкодовується винною особою (ч.1 ст. 1188 ЦК України).

Отже, норми статей 1166, 1188 ЦК України передбачають презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначене презумпція не спростована, то вона є правовою підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013р. № 4 розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Судом встановлено, що причиною ДТП стало порушення водієм ОСОБА_2, який керував автомобілем марки «AUDI A8» пункту 11.3,12.1,12.2 «Правил дорожнього руху України» в редакції на час ДТП.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів вини відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди не заслуговують на увагу з таких підстав.

Наявність або відсутність вини встановлюється на підставі доказів.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 Постанови «Про деякі питання застосування законодавства при вирішенні спорів по відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.02.2013 року, відсутність постанови (ухвали) або вироку суду про визнання особи винною у вчиненні ДТП не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому, відповідні документи, що стосуються ДТП є доказами, які повинні досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Отже, виходячи з презумпції вини, встановленої ЦК України для зобов'язань з заподіяння шкоди, відповідач по справі повинен довести відсутність своєї вини в ДТП.

Разом з тим, в порушення ст.ст. 12, 81 ЦПК України жодних доказів в спростування своєї вини, відповідач суду першої інстанції не надав.

Натомість, вина відповідача ОСОБА_2. у ДТП, яка мала місце 21.12.2014 року, підтверджується матеріалами кримінального провадження, із схемою якого сторона погодилась та зауважень не мав, поясненнями самих учасників ДТП.

Разом з тим, вбачається, що клопотання до суду першої інстанції про призначення судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи відповідач не заявляв.

Однак, 26 вересня 2018 року, після першого судового засідання суду апеляційної інстанції, відповідачем в якості доказу відсутності його вини у вчиненні ДТП заявлено клопотання про приєднання до матеріалів справи висновку автотехнічного експертного дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди від 25 вересня 2018 року.

Відповідно до вимог ст.77,78 ЦПК України вказаний висновок не є належним та допустимим доказом, оскільки одержаний після вирішення спору судом першої інстанції, тобто з порушенням порядку втановленого законом, а отже вказаний висновок апеляційним судом не прийнято та повернуто стороні. Виняткові випадки неможливості подання доказу до суду першої інстанції представник відповідача не навів.

Доводи в апеляційній скарзі на те, що постанова Рівненського міського суду про адміністративне правопорушення безпосередньо не підтверджує наявність вини одного із учасників не заслуговують на увагу, оскільки наявність такої вини ОСОБА_2 випливає на підставі оцінки всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.2 ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

При вирішенні питання про розмір збитків, які підлягають відшкодуванню в зв'язку з пошкодженням автомобіля судом з'ясовано думку позивача з приводу визнання чи невизнання пошкодженого автомобіля фізично знищеним та його наміри щодо ремонту автомобіля. Так представник позивача погодився із тим, що автомобіль є фізично знищеним і його ремонт неможливий і недоцільний, не заперечує передати залишки пошкодженого автомобіля відповідачу після відшкодування його вартості.

Разом з тим, апеляційний суд, в порядку ч.5 ст.12 ЦПК України, сприяв врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами та роз'яснив право сторін заявляти клопотання при призначення товарознавчої експертизи для визначення вартості автомобіля після ДТП. Проте відповідач від мирного врегулювання спору ухилився, а також від проведення експертизи учасники справи відмовились.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим судове рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, ст. 375, ст. 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 грудня 2018 року.

Головуючий :

Судді :