ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8098/17 Номер провадження 22-ц/814/175/18Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Триголова В.М.,

Суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Полтавського Національного технічного університету імені Юрія Кондратюка про визнання недійсними виборів ректора, визнання підсумків голосування такими, за якими неможливо встановити достовірних результатів, скасування наказу про оголошення конкурсу, зобов'язання укласти трудовий договір

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 червня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Яковенко Н.Л.,-

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції:

Позивач ОСОБА_2 13 жовтня 2017 року звернувся в Октябрський районний суд м. Полтави з позовом до Полтавського національного технічного університету імені Юрія Кондратюка (скорочена назва ПолтНТУ) про визнання недійсними виборів ректора, скасування наказу про оголошення конкурсу, зобов'язання укласти трудовий договір.

Підстави позову вмотивовував тим, що з вересня 2002 року перебував безперервно в трудових відносинах з Полтавським національним технічним університетом імені Юрія Кондратюка, має ступінь кандидата історичних наук.

Вказував, що 31 серпня 2017 року закінчився строк дії контракту, що був укладений 01 вересня 2014 року між ним як доцентом кафедри історії та відповідачем ПолтНТУ, всі умови контракту ним були виконані вчасно та в повному обсязі.

Зазначав, що умови контракту передбачали можливість його укладення на наступний строк, тому 23 серпня 2017 року подав на ім'я в.о. ректора ПолтНТУ письмову заяву про прийняття на посаду доцента кафедри за строковим договором з 01 вересня 2017 року.

Позивач зазначав, що 13 вересня 2017 року стало відомо про оголошення конкурсу на заміщення 211 посад, в тому числі по кафедрі історії 1 посади доцента із терміном подання документів не пізніше 29 вересня 2017 року. Наказ № 212 «Про оголошення конкурсу на заміщення посад науково-педагогічних працівників» був виданий 06 вересня 2017 року.

У листі від 28 вересня 2017 року № 01-9-1934 його було повідомлено, що між ПолтНТУ та ним відсутні трудові відносини з дати закінчення контракту.

З огляду на викладене позивач вважає, що залишення без належного реагування його заяви від 23 серпня 2017 року фактично є необґрунтованою відмовою у прийнятті на роботу.

У позові вказував, що дії адміністрації ПолтНТУ вважає спрямованими на те, щоб зробити неможливим його участь та участь інших осіб (ОСОБА_5 та ОСОБА_6.) у виборах ректора, які відбулися 08 вересня 2017 року, чим порушено його права як науково педагогічного працівника.

Просив суд визнати недійсними вибори ректора Полтавського національного технічного університету імені Юрія Кондратюка, проведені 08 вересня 2017 року. Просив скасувати наказ в.о. ректора ПолтНТУ ОСОБА_7 № 212 «Про оголошення конкурсу на заміщення посад науково-педагогічних працівників» від 06 вересня 2017 року в частині оголошення конкурсу на заміщення посади доцента кафедри історії. Просив зобов'язати відповідача укласти з ним трудовий договір на посаду доцента кафедри історії за строковим договором з 01 вересня 2017 року відповідно до заяви від 23 серпня 2017 року.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Полтавського Національного технічного університету імені Юрія Кондратюка про визнання недійсними виборів ректора, визнання підсумків голосування такими, за якими неможливо встановити достовірних результатів, скасування наказу про оголошення конкурсу, зобов'язання укласти трудовий договір - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1409 грн.60 коп.

короткий зміст вимог апеляційної скарги :

З даним рішенням не погодився позивач ОСОБА_2, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є необгрунтованим, а викладені в ньому висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи. Також звертає увагу на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу :

Апелянт вказує на те, що при вирішенні справи допущено грубе порушення приписів ст. 12, 43 ЦПК України, принципів верховенства права, змагальності та рівності сторін.

Посилається на порушення його прав внаслідок розгляду справи в спрощеному порядку без виклику сторін, не дивлячись на його категоричні заперечення. Вважає, що таке рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, внаслідок чого судом порушено право широкого кола осіб, викладачів вузу, а не лише його.

Відмова у слуханні справи в загальному позовному провадженні призвела не тільки до неповного та поверхового з'ясування обставин справи, а також до хибних висновків, оскільки судом було неправильно встановлено обставини.

Також вказує на те, що внаслідок дій головуючого судді він був позбавлений можливості своєчасно реагувати на рішення суду першої інстанції та подавати заяви по суті.

Апелянт наводить заперечення і проти відмови місцевого суду залучити до участі у справі в якості третьої особи Міністерство освіти і науки України, що на його думку призвело до порушення не тільки його прав, але і прав самого міністерства.

Посилаючись на процесуальні порушення суду, вказує і на неправомірність відмови у задоволенні його заяв про виклик свідків, витребування документів та їх дослідження.

Порушення норм матеріального права апелянт вбачає у невірному та неповному встановленні обставин справи, що і призвело до невідповідності висновків суду та помилкового застосування чинного законодавства.

Наводить свої заперечення і щодо висновків місцевого суду в частині стягнення з нього судового збору за поданий ним позов.

узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи:

Відповідач ПолтНТУ ім. Юрія Кондратюка надав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить у її задоволенні відмовити в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків.

встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини:

Судом вірно встановлені наступні фактичні обставини справи.

29 серпня 2014 року між сторонами був укладений контракт № 503, за умовами якого позивач призначений на посаду доцента кафедри історії терміном з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2017 року (том 1 а.с. 207-213).

Відповідно до наказу № 456-04 від 14 серпня 2017 року «Про припинення трудових відносин» (том 1 а.с. 214-216) звільнено кандидата історичних наук, доцента ОСОБА_2 31 серпня 2017 року з 0,5 посади доцента кафедри історії, у зв'язку з закінченням строку трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України.

З наказом про звільнення позивач був ознайомлений, повний розрахунок з позивачем проведено в день звільнення.

Вирішуючи питання в частині обгрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 щодо неправомірної, на думку позивача, відмови у прийняття на роботу та скасування наказу в.о. ректора ПНТУ ОСОБА_7 №212 «Про оголошення конкурсу на заміщення посад науково-педагогічних працівників» від 06 вересня 2017 року в частині оголошення конкурсу на заміщення посади доцента кафедри історії та зобов'язання відповідача укласти трудовий договір з ним, суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Судом встановлено та у повній мірі підтверджується матеріалами справи, що 29 серпня 2014 року між сторонами був укладений саме строковий трудовий договір (контракт) з терміном дії з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2017 року.

Тобто, сторонами контракту в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 23 КЗпП України, було визначено термін його дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону України "Про освіту" (в редакції на час спірних правовідносин) педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом.

Умовами Типового положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього та четвертого рівня акредитації, що затверджений наказом міністерства освіти і науки України від 24 грудня 2002 року № 744 (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

Окрім цього, пункт 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору у зв'язку з закінченням його строку. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону.

Позивач ОСОБА_2, укладаючи 29 серпня 2014 року трудовий контракт з відповідачем, за взаємною згодою, погодився на визначення строку його дії.

Аналізуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції, з яким погоджується і апеляційний суд, вірно дійшов висновку, що в силу норм трудового законодавства припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Таке волевиявлення позивача мало місце вже при укладенні строкового трудового договору.

На роботодавця, у такому випадку не покладено обов'язок попереджати або в інший спосіб інформувати відповідача, як працівника, про майбутнє звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

З урахуванням викладеного, суд вірно дійшов висновку про відсутність підстав вважати трудові відносини між сторонами по справі продовженими.

Не спростовують правомірності таких висновків місцевого суду і наступні обставини справи.

Відповідно до наказу № 212 від 06 вересня 2017 року «Про оголошення конкурсу на заміщення посад науково-педагогічних працівників» (том 1 а.с. 233-236) оголошено конкурс на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників, в тому числі посади доцента кафедри історії.

Відповідно до ч. 11 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти.

Відповідно до Положення про порядок обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього та четвертого рівнів акредитації, що затверджене на засіданні Вченої ради університету протоколом № 21 від 29 травня 2015 року (том 1 а.с. 230-232) це Положення визначає порядок обрання за конкурсом осіб на посади науково-педагогічних працівників, в тому числі і доцентів.

Згідно з зазначеним Положенням саме рішення Вченої ради університету є підставою для укладення трудового договору з обраною особою і видання наказу про прийняття її на роботу (пункт 9).

Пунктом 10 зазначеного Положення про порядок обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього та четвертого рівнів акредитації передбачено, що відповідно до чинного законодавства при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін.

Пунктом 17.6 Статуту університету також визначено, що під час заміщення посад науково-педагогічних працівників, в тому числі доцентів, передує конкурсний відбір (том 1 а.с. 193).

Позивач сам вказує, що йому достовірно було відомо про оголошення конкурсу.

В свою чергу, ОСОБА_2 не виявив бажання прийняти участь у конкурсі на зміщення посад науково-педагогічних працівників.

Позивачем не доведено факту порушення його прав та наявності підстав для зобов'язання відповідача укласти з ним трудовий договір на посаду доцента кафедри історії.

Не знаходять свого підтвердження і доводи ОСОБА_2 щодо порушення його прав внаслідок необґрунтованої відмови у прийняття його на роботу та залишення відповідачем без розгляду його заяви від 23 серпня 2017 року.

Обрання на посаду за конкурсом не є обмеженням конституційного права на працю.

Згідно листа від 29 вересня 2017 року № 01-9-1934 (том. 2 а.с. 65) відповідач повідомив ОСОБА_2 у відповідь на його звернення про те, що трудові відносини припинені та надано роз'яснення щодо можливості прийняти участь в конкурсі на заміщення посад.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд вірно дійшов висновку про те, що норми трудового законодавства та спеціальні норми, які регулюють трудові правовідносини у вищих навчальних закладах, передбачають, зокрема, обіймання посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) виключно шляхом проходження працівником конкурсного відбору.

Заява позивача від 23 серпня 2017 року за своїм змістом та суттю не є заявою про наміри прийняти участь в конкурсі на заміщення вакантної посади доцента кафедри історії, а укладення трудового договору поза конкурсом суперечить нормам закону.

Місцевим судом надано оцінку факту затримки видачі ОСОБА_2 трудової книжки, не у день звільнення, а 19 жовтня 2017 року.

Нормами ст. 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку.

Згідно зі ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд, беручи до уваги встановлені обставини справи, вважає обґрунтованим висновок суду в тій частині, що відсутні підстави вважати, що затримка у видачі трудової книжки сталася саме з вини власника або уповноваженого ним органу.

Вимоги про застосування судом наслідків затримки в її видачі ОСОБА_2 не заявляв.

Вирішуючи питання обгрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 щодо скасування наказу № 212 «Про оголошення конкурсу на заміщення посад науково-педагогічних працівників» від 06 вересня 2017 року, місцевий суд, з висновками якого погоджується і суд апеляційної інстанції, правомірно виходив з наступного.

Відповідно до частини 11 статті 55 Закону України "Про вищу освіту" під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти.

З метою належної реалізації норм Закону України "Про вищу освіту" та системного підходу до розвитку локальної нормативної бази вищих навчальних закладів Міністерством освіти і науки України видано наказ від 5 жовтня 2015 року N 1005, яким затверджено Рекомендації щодо проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів). Керівникам вищих навчальних закладів, які віднесені до сфери управління Міністерства освіти і науки, під час розроблення локальної нормативної бази наказано взяти до уваги Рекомендації щодо проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів).

Пунктом 2 розділу 4. «Конкурсний відбір та обрання за конкурсом» Рекомендацій щодо проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів), що затверджені наказом Міністерства освіти і науки України від 05 жовтня 2015 року N 1005 (у редакції наказу Міністерства освіти і науки України від 26 листопада 2015 року N 1230) передбачено, що конкурс на заміщення посади науково-педагогічного працівника в порядку конкурсного відбору рекомендується оголошувати не пізніше, ніж через два місяці після набуття нею статусу вакантної, а в порядку обрання за конкурсом не пізніше, ніж за три місяці до закінчення терміну дії трудового договору (контракту) з науково-педагогічним працівником (не пізніше, ніж через два місяці після набуття нею статусу вакантної).

Зазначені вище Рекомендації щодо проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів), що затверджені наказом Міністерства освіти і науки України від 05 жовтня 2015 року N 1005 (у редакції наказу Міністерства освіти і науки України від 26 листопада 2015 року N 1230) носять не зобов'язальний, а виключно рекомендаційний характер.

Судом встановлено, що на виконання вимог ч. 11 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» Вченою радою ПолтНТУ затверджено Положення про порядок обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього та четвертого рівнів акредитації, (том 1 а.с. 230-232), яке і визначало порядок обрання за конкурсом осіб на посади науково-педагогічних працівників, в тому числі і доцентів, а конкретні умови та терміни конкурсу були передбачені наказом ПолтНТУ, що не суперечить нормам Закону України «Про вищу освіту».

Оскільки Рекомендації щодо проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів), що затверджені наказом Міністерства освіти і науки України від 05 жовтня 2015 року N 1005 носять виключно рекомендаційний характер, наказ № 212 від 06 вересня 2017 року «Про оголошення конкурсу на заміщення посад науково-педагогічних працівників» прийнятий з дотриманням вимог Закону України «Про вищу освіту», тому доводи позивача про те, що процедура оголошення конкурсу суперечила чинним нормативним актам та принципу верховенства права не знаходять свого підтвердження.

Порядок обрання, призначення та звільнення з посади керівника закладу вищої освіти передбачено нормами ст. 42 Закону України «Про вищу освіту.

Статтею 42 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) зобов'язаний оголосити конкурс на заміщення посади керівника закладу вищої освіти не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку контракту особи, яка займає цю посаду. У разі дострокового припинення повноважень керівника закладу вищої освіти конкурс оголошується протягом тижня з дня утворення вакансії. Засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) протягом двох місяців з дня оголошення конкурсу на посаду керівника закладу вищої освіти приймає (приймають) пропозиції щодо претендентів на посаду керівника закладу вищої освіти і протягом 10 днів з дня завершення терміну подання відповідних пропозицій вносить (вносять) кандидатури претендентів, які відповідають вимогам цього Закону, до закладу вищої освіти для голосування. Керівник закладу вищої освіти обирається шляхом таємного голосування строком на п'ять років у порядку, передбаченому цим Законом і статутом закладу вищої освіти.

Згідно з наказом Міністерства освіти і науки України № 184-к від 03 травня 2017 року «Про оголошення конкурсів на заміщення посад керівників вищих навчальних закладів» (том 2 а.с. 17) оголошено конкурс на заміщення посад керівників вищих навчальних закладів, в тому числі і Полтавського національного технічного університету імені Юрія Кондратюка, із зазначенням дати їх проведення 08 вересня 2017 року.

ПолтНТУ видано наказ по університету № 109 від 05 травня 2017 року «Про організацію та проведення виборів ректора університету» (том 1 а.с. 246-250), згідно з яким вибори ректора Полтавського національного технічного університету імені Ю.Кондратюка було призначено провести 08 вересня 2017 року.

Окрім того, наказом ПолтНТУ від 23 червня 2017 року № 154 затверджено Положення щодо організації виборчої системи та порядку обрання ректора Полтавського національного технічного університету імені Ю.Кондратюка.

Відповідно до зазначеного Положення брати участь у виборах ректора університету мають право всі штатні наукові, науково-педагогічні й педагогічні працівники, виборні представники з числі інших категорій працівників, які не є науковими, науково-педагогічними та педагогічним и працівниками та виборні представники з числа студентів. Критерієм віднесення штатного працівника університету до певної категорії є посада за основним місцем роботи, яку займає працівник (п. 3.2. Положення).

Відповідно до алфавітного списку науково-педагогічних працівників ПолтНТУ, що був складений 30 червня 2017 року (том 2 а.с. 18-27) позивача ОСОБА_2 включено під № 243, як такого, що перебував з відповідачем на той час в трудових відносин.

Станом на 01 вересня 2017 року не перебував з відповідачем в трудових відносинах, він не був включений до списків виборців Полтавського національного технічного університету імені Ю.Кондратюка для участі у виборах ректора, що затверджений організаційним комітетом з проведення виборів протоколом № 7 від 01 вересня 2017 року (том 2 а.с. 36-54).

З цих підстав, доводи позивача є необгрунтованими.

За нормами ст. 42 Закону України «Про вищу освіту» вибори вважаються такими, що відбулися, якщо участь у них взяли більше 50 відсотків загальної кількості осіб, які мають право брати участь у виборах, кожен з яких має один голос і голосує особисто. З особою (кандидатурою), яка набрала більше 50 відсотків голосів осіб, які мають право брати участь у виборах, засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) укладає контракт строком на п'ять років не пізніше одного місяця з дня її обрання.

Згідно підсумкового протоколу № 7 виборчої комісії з виборів керівника вищого навчального закладу Полтавського національного технічного університету імені Ю.Кондратюка встановлено кількість голосів 736, що складає 90,53 %, які проголосували за кандидата ОСОБА_7 (том 2 а.с. 55-56). При цьому участь виборах взяли згідно з протоколом 764 виборця, що складає 93,97 % від загальної кількості.

Встановивши дані обставини, враховуючи, що участь у виборах керівника навчального закладу взяли більше 50 відсотків загальної кількості осіб, які мають право брати участь у виборах, в силу норм ст. 42 Закону України «Про вищу освіту» вибори вважаються такими, що відбулися.

Частиною 3 ст. 42 Закону України «Про вищу освіту» також передбачено, що з особою (кандидатурою), яка набрала більше 50 відсотків голосів осіб, які мають право брати участь у виборах, засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) укладає контракт строком на п'ять років не пізніше одного місяця з дня її обрання.

За результатами проведеного конкурсу в порядку, передбаченому ст. 42 Закону України «Про вищу освіту» Міністерством освіти і науки України ректором ПолтНТУ призначено за конкурсом саме ОСОБА_7.

мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу:

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).,(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)/

Відповідно до вимог ч.1, 5, 6 ст. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апелянт заявляв клопотання про виклик свідків та допит їх в судовому засіданні.

Вирішуючи питання обґрунтованості клопотання ОСОБА_2, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 91 ЦПК України у заяві про виклик свідка зазначаються, зокрема, обставини, які він може підтвердити.

Згідно ч. 2 ст. 84 ЦПК України у клопотанні про витребування доказів судом повинно бути зазначено:1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причин неможливості самостійного отримання цього доказу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звертався до суду першої інстанції з ідентичними за змістом клопотаннями про допит свідків, витребування доказів (а.с. 165, 170), яким надана місцевим судом відповідна оцінка і які вирішені по суті.

Тих підстав, з яких суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотань позивача ОСОБА_2 в суді першої інстанції не усунув, з іншими клопотаннями у подальшому не звернувся.

Подавши ідентичні за змістом клопотання до суду апеляційної інстанції, ОСОБА_2 і в цей час не врахував підстав відмови у їх задоволенні місцевим судом, не навів жодних обґрунтувань, визначених вимогами ст. 84, 91 ЦПК України.

Апелянт навіть не звернув увагу на вказівку місцевого суду, що деякі з запитуваних ним документів містяться в матеріалах справи, а саме: списки виборців, наказ №212 від 06 вересня 2017 року «Про оголошення конкурсу на заміщення посад науково-педагогічних працівників».

Не наводить ОСОБА_2 і у поданих до суду апеляційної інстанції заявах жодних обставин в межах заявлених позовних вимог, які з них може підтвердити кожен із перелічених ним доказів, або аргументи, які ним можуть бути спростовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

ОСОБА_2 не доведено наявність об'єктивних причин, які призвели до неможливості виконання ним вимог процесуального закону.

Викладені у апеляційній скарзі доводи не спростовують правомірності висновків місцевого суду по суті відмовлених у задоволенні позовних вимог.

Поряд з цим, апеляційний суд вважає слушними заперечення апелянта щодо ухваленого судом рішення в частині стягнення судового збору з позивача, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з трьома позовними вимогами.

Судом вірно встановлено, що при подачі позову ОСОБА_2 сплачено 640 гривень судового збору.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про судовий збір» законодавець визначив, що у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Позивач звернувся з позовом у 2017 році.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Ставка судового збору на час звернення ОСОБА_2 за позовною вимогою немайнового характеру становила 640 гривень.

Таким чином, суд необґрунтовано, невірно застосувавши норми матеріального закону, стягнув з позивача недоплачений ним судовий збір в сумі 1409 гривень 60 копійок, у той час як сума недоплаченого судового збору складає 1280 гривень.

В свою чергу, доводи ОСОБА_2 щодо наявності підстав для постановлення окремої відносно судді Яковенко Н.Л. не знаходять свого підтвердження. Апеляційним судом не виявлено навмисного порушення норм матеріального чи процесуального законодавства.

чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду;

Висновки місцевого суду, що позивач належним чином не довів порушення належних йому немайнових прав, є законними та обґрунтованими.

висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 червня 2018 року в частині вирішення питання про стягнення судових витрат та ухвалення нового, про стягнення з позивача 1280 гривень недоплаченого судового збору.

Оскільки апелянтом не доведено підстав скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого по суті заявлених ним позовних вимог, судові витрати, пов'язані з розглядом справи судом апеляційної інстанції компенсації не підлягають.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 рішення - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 червня 2018 року,- скасувати в частині вирішення питання про стягнення судових витрат.

Ухвалити нове рішення в цій частині.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 1280 гривень недоплаченого судового збору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя : В.М. Триголов

Судді: С.Б. Бутенко

О.І. Обідіна