Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/754/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Кравець В.А.,

за участю секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2,

на рішення Оболонського районного суду м. Києва

в складі судді Шевчука А.В.

від 13 липня 2018 року

у справі №756/85255/18 Оболонського районного суду м. Києва

за заявою ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2,

заінтересовані особи: ОСОБА_3, Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації,

про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_1 як батько малолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із заявою про видачу обмежувального припису з підстав, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», відносно колишньої дружини (матері малолітньої ОСОБА_2) ОСОБА_3

Посилаючись на те, що ОСОБА_3, відмовляючись від щеплення їхньої малолітньої дитини, вчиняє над нею економічне насильство, яке виражається у створенні перешкод у реалізацією дитиною права на отримання необхідних послуг лікування від смертельних небезпечних захворювань шляхом відповідного щеплення, просив заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_2 на термін до одного місяця; усунути перешкоди у користуванні особистою приватною власністю ОСОБА_2 (грошові кошти, які щомісячно сплачуються ОСОБА_1.), шляхом зобов'язання ОСОБА_3 направити ці кошти на медичне обстеження дитини; обмежити спілкування ОСОБА_3 з постраждалою дитиною ОСОБА_2 на термін один місяць.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 липня 2018 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, заявник звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи; не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував на те, що судом неповно з'ясовано обставини справи щодо того чи являються захворювання хвороби (поліомієліт, дифтерія, кашлюк і правець), від яких ОСОБА_3 відмовилася роботи щеплення малолітній ОСОБА_2 смертельнонебезпечними, чи існують ліки від таких хвороб, чи існують щеплення дитини єдиною можливістю убезпечитися від них, а також чи були прояви таких хвороб в Україні.

Судом також не з'ясовано обставин існування медичних протипоказань щодо обов'язкових щеплень для малолітньої дитини, які медичні рекомендації та який графік щодо планової вакцинації встановлений для дитини та чи виконує його мати, а також коли і у який спосіб зроблені неодноразові відмови ОСОБА_3 від обов'язкового щеплення дитині.

Судом не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин, а саме положення ст. 9 Конституції України, ст. 3, 24 Конвенції ООН «Про права дитини», положення ст. 43 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 2 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я».

Також, вказував, що судом не враховано висновків Верховного Суду щодо компетенції суду першої інстанції постановлення ухвали про визнання обставин загальновідомими, які є обов'язковими для врахування судом при ухваленні рішення.

Крім цього, як на підставу скасування рішення суду посилався на порушення судом норм процесуального права, а саме щодо неналежного повідомлення учасників справи про розгляд заяви; строку розгляду заяви про видачу обмежувального припису; не зазначення в рішенні суду обставин, які відносяться до предмету доказування; не зазначення доводів заявника, які відхилені судом та мотиви їх відхилення, а також ненадання мотивованої оцінки аргументам заявника, викладених в заяві.

Також, вважав, що не зазначення судом в описовій частині рішення про заяву про відвід є порушенням ч. 3 ст. 265 ЦПК України.

За наведених обставин, просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13.07.2018 та ухвалити нове рішення про задоволення вимог у повному обсязі.

Заінтересовані особи своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Заявник ОСОБА_4, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Заінтересована особа - ОСОБА_3, про день, час та місце розгляду справи повідомлена, причини неявки суду не повідомила.

Заінтересована особа - Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила. Подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за відсутності її представника та ухвалити рішення в інтересах дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та їхніх представників.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що батьками малолітньої ОСОБА_2, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Після розірвання шлюбу - 07 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дитина залишилася проживати з матір'ю.

В пункті 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон) визначено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Положеннями статті 24 Закону визначено спеціальні заходи щодо протидії домашньому насильству, до яких зокрема належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов'язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

При цьому, за приписами частини 3 статті 24 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (стаття 129 Конституції України) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Крім цього, слід зазначити, що згідно з пунктом 3 частини 1 статті 350-4 ЦПК України, звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису заявник повинен зазначати обставини, що свідчать про необхідність видачі обмежувального припису та докази, що їх підтверджують.

Таким чином, доведенню підлягає факт умисного перешкоджання з боку ОСОБА_3 в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації спільної дитини.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 вказував на те, що його колишня дружина (мати малолітньої ОСОБА_2) чинить над їхньою донькою економічне насильство, яке виражається зокрема в тому, що ОСОБА_3 відмовляється від профілактичних щеплень їхній спільній дитині, чим наражає останню на смертельні небезпечні хвороби, від яких нема ліків.

Разом з цим, ОСОБА_1, на підтвердження своїх обґрунтувань щодо вчинення ОСОБА_3 економічного насильства відносно їхньої малолітньої дитини ОСОБА_2, яке виражається в умисному перешкоджанні отримання дитиною необхідних послуг лікування чи реабілітації, у відповідності до вимог ст. 12, 76, 81 ЦПК України не надав суду першої інстанції належних доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з довідки Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Оболонського району м. Києва, що мати малолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_3 піклується про неї та здійснює лікування (а.с. 23).

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_3 не заперечувала необхідності профілактичних щеплень та при цьому зазначила, що визначаючись із послідовністю щеплень та відхиляючись від їх графіку, розуміє відповідальність, враховує стан здоров'я дитини, поради лікарів, існуючі протипоказання, можливість, доцільність і безпечність того чи іншого щеплення, якість вакцин та її наявність.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази, які вказують на те, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_3 вчинено економічне насильство відносно доньки ОСОБА_2, а саме умисне перешкоджання в отриманні дитиною необхідних послуг лікування чи реабілітації.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявником не доведено належними доказами факт економічного насильства з боку ОСОБА_3 та вчинення протиправних дій щодо малолітньої доньки ОСОБА_2.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про не з'ясування судом обставин існування медичних протипоказань щодо обов'язкових щеплень для малолітньої дитини та обставин неодноразової відмови ОСОБА_3 від обов'язкових щеплень дитині, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров'я України» згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта необхідна для застосування методів діагностики, профілактики та лікування. Щодо пацієнта віком до 14 років (малолітнього пацієнта), а також пацієнта, визнаного в установленому законом порядку недієздатним, медичне втручання здійснюється за згодою їх законних представників.

Так, за приписами п. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» особам, які не досягли п'ятнадцятирічного віку чи визнані у встановленому законом порядку недієздатними, профілактичні щеплення проводяться за згодою їх об'єктивно інформованих батьків або інших законних представників. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов'язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що відмова одного з батьків малолітньої дитини від проведення профілактичних щеплень не потребує медичних протипоказань.

Отже, безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо не встановлення судом обставин відсутності існування доказів медичних протипоказань щодо обов'язкових щеплень для малолітньої дитини.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права щодо неналежного повідомлення його про розгляд заяви, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 повідомлено про розгляд заяви телефонограмою.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що телефонограма не має фіксації повідомлення, а тому є неналежним повідомленням про розгляд справи, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки за приписами частини 9 статті 128 ЦПК України визначено, що у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, суд викликає учасників справи телефонограмою.

Так, положеннями частини 2 статті 350-5 ЦПК України, якою регламентовано розгляд справ про видачу обмежувального припису, передбачено, що суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду.

Отже, судом першої інстанції у відповідності до вимог процесуального закону ОСОБА_1 повідомлено про розгляд справи телефонограмою.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо не зазначення судом в рішенні заяви про відвід, оскільки з матеріалів справи вбачається, що заяву про відвід судом вирішено у відповідності до вимог ст. 40 ЦПК України.

Цивільний процесуальний кодекс України не вимагає зазначення в описовій частині рішення про подані учасниками справи заяви про відвід, оскільки дане процесуальне питання вирішується окремо від рішення суду. З огляду на що, є безпідставними посилання в апеляційній скарзі на те, що судом в описовій частині рішення в порушення ч. 3 ст. 265 ЦПК України не вказано про заяву про відвід.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права щодо не зазначення всіх доводів заявника не є підставою для скасування рішення суду, які визначені ст. 376 ЦПК України.

Більш того, суд зобов'язаний правильно застосувати норми матеріального та процесуального права, пославшись на закон, котрим керувався при ухваленні рішення, у разі відмови у задоволенні позову, навести в рішенні конкретні обставини і факти, що доводять обґрунтованість позову.

Разом з тим, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Також, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції строків розгляду справи, передбачених ст. 350-5 ЦПК України, однак таке порушення судом норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи, а у відповідності до положень частини 2 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим учасниками справи, згідно зі ст. 12, 81, 263 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2, - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді А.М. Стрижеус

В.А. Кравець