Справа № 133/2325/17
Провадження № 22-ц/772/938/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воронюк В. А.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2018 рокуСправа № 133/2325/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючої: Марчук B.C.

Суддів: Денишенко Т.О., Берегового О.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу № 133/2325/17 за позовом ОСОБА_3, в інтересах якого на підставі довіреності діє ОСОБА_4, до Державної казначейської служби України, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - прокурор Калинівської місцевої прокуратури, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 28 лютого 2018 року, ухвалене в залі №1 Козятинського міськрайонного суду Вінницької області під головуванням Воронюк В.А., повний текст судового рішення складено 7 березня 2018 року,-

В с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся в Козятинський міськрайонний суд Вінницької області з вказаним позовом, вимоги якого в ході розгляду справи збільшив. Позов мотивований тим, що 07 лютого 2003 року заступником Козятинського транспортного прокурора Бурлаченком О. В. відносно позивача ОСОБА_3, було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 185 КК України.

24 лютого 2003 року в.о. слідчого СВ ЛВ на ст. Козятин УМВС України на ПЗЗ лейтенант міліції Пилипчук Р. В., розглянувши матеріали кримінальної справи № 08/2598, виніс постанову про притягнення ОСОБА_3, як обвинуваченого та про пред'явлення йому обвинувачення у злочині, передбаченому ч.1 ст. 185 КК України.

Вироком Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 25 червня 2004 року ОСОБА_3 було засуджено та визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 185 КК України, за що було призначено покарання у вигляді штрафу 850 грн. і на підставі ст. 1 ч. 1 п.п. «б», «е» Закону України «Про амністію» від 11.07.2003 року ОСОБА_3 був звільнений від відбування покарання. Державне обвинувачення по даній кримінальній справі підтримувала Козятинська транспортна прокуратура Вінницької області.

Ухвалою колегії суддів Судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Вінницької області від 29 вересня 2004 року при перегляді матеріалів кримінального провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 25.06.2004 року було залишено без змін.

28 липня 2005 року ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України, ухвала апеляційного суду Вінницької області була скасована і справа була направлена на новий апеляційний розгляд.

16 листопада 2005 року Ухвалою колегії суддів Судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Вінницької області при новому апеляційному розгляді справи вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 25.06.2004 року був скасований, а справа повернута на додаткове розслідування прокурору Вінницької області для визначення підсудності.

21 грудня 2005 року справа надійшла до Козятинської транспортної прокуратури.

Того ж 21 грудня 2005 року Козятинський транспортний прокурор, радник юстиції Бондарчук В. І., розглянувши матеріали кримінальної справи № 08/2598 по обвинуваченню ОСОБА_3 за ст. 185 ч. 1 КК України, керуючись ст. 11 КК України, ст. 6 п. 2, ст.ст. 212-214 КПК України, своєю Постановою кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_3 за ст. 185 ч. 1 КК України провадженням закрив за відсутністю в його діях складу злочину через малозначність вчиненого.

З огляду на викладене, ОСОБА_3 зазначає, що він перебував під досудовим слідством та судом з 24 лютого 2003 року по 21 грудня 2005 року - 33 місяці і 26днів, чим йому було заподіяно моральну шкоду у розмірі 126075 грн.85 коп.

Моральна шкода полягала у тому, що позивач змушений був весь свій час присвячувати захисту від безпідставного обвинувачення. Перебування під слідством і судом протягом тривалого часу негативно вплинуло на стан його здоров'я, на сімейні стосунки та стосунки з оточуючими і керівництвом підприємства, з якого він був звільнений за п. 1 статті 36 КЗпП 04.02.2003 року.

Зазначену моральну шкоду ОСОБА_3 просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на його користь.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 28 лютого 2018 року позов задоволено. Вирішено: стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 126075 грн. 85 коп.

При цьому, суд керувався нормами ст. 1176 ЦК України; Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року; Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод; практикою Європейського Суду; Законом України «Про державний бюджет на 2018 рік»; нормами ЦПК України.

Не погодившись з вказаним рішенням, Державна казначейська служба оскаржила його в апеляційному порядку, як ухвалене з порушенням норм процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом необґрунтовано визначено розмір моральної шкоди, невірно визначено джерело відшкодування шкоди в наслідок помилкового стягнення моральної шкоди безпосередньо з Казначейства. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до п.3 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційний суд у складі судової колегії, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, з огляду на наступне.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ст. 10 ЦПК України говорить про те, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з наступного.

07 лютого 2003 року заступником Козятинського транспортного прокурора Бурлаченком О.В. відносно позивача ОСОБА_3 було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України. ( а.с. 72)

24 лютого 2003 року в.о. слідчого СВ ЛВ на ст. Козятин УМВС України на ПЗЗ Пилипчуком В.В. позивачу було оголошено постанову про притягнення його як обвинуваченого за ст. 185 ч.1 КК України (а.с.4).

В межах даного кримінального провадження, слідчим було обрано ОСОБА_3 запобіжний захід підписку про невиїзд з постійного місця проживання, що підтверджується постановою від 24.02.2003 року ( а.с. 83-85 ) .

Вироком Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 25 червня 2004 року ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу у сумі 850 грн.; на підставі ст.1 ч.1 п.п. "б", "е" Закону України "Про амністію від 11.07.2003 року ОСОБА_3 було звільнено від відбування покарання. ( а.с.73-75).

При перегляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3, Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29 вересня 2004 року вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 25.06.2004 року було залишено без змін ( а/с76).

За касаційною скаргою ОСОБА_3 28 липня 2005 року ухвалою Верховного Суду України ухвалу апеляційного суду Вінницької області було скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд. ( а.с. 77).

При повторному розгляді апеляційної скарги ОСОБА_3, ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 16 листопада 2005 року вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 25.06.2004 року було скасовано, а справу повернуто прокурору Вінницької області на додаткове розслідування для визначення підсудності. ( а.с.79-82).

21 грудня 2005 року постановою Козятинського транспортного прокурора Бондарчука В.І., кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_3 за ст.185 ч.1 КК України на підставі ст.6 п.2 КПК УРСР 1960 року, який діяв на час винесення зазначеної постанови, було закрито за відсутністю в діях ОСОБА_3 складу злочину через малозначність вчиненого (а.с.6).

До встановлених правовідносин, суд застосував норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду» від 01.12.1994 року; ст.ст. 23, 110, 170, 1176 ЦК України; Закон України «Про державний бюджет України на 2018 рік»; ст. 55 Конституції України; Конвенцію з прав людини та основоположних свобод; практику Європейського суду та ЦПК України.

Так, право на відшкодування моральної шкоди в даній категорії справ визначені Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року, зокрема, його ст.1 п.1; ст.2 п.2; ст.3 п.5. ( в подальшому «Закон»).

У п.1 ст.1 даного Закону України вказано, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно п.2 статті 2 Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відшкодування моральної шкоди передбачене п.5 ст.3 Закону.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Приписами ч. 1 ст. 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України, право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

У ч.ч. 4,5 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року, говориться, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

З огляду на зазначені норми матеріального права та з огляду на встановлені обставини у справі і за наявності постанови Козятинського транспортного прокурора Бондарчука В.І. від 21 грудня 2005 року про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_3 за ч.1 ст. 185 КК України за відсутністю у його діях складу злочину, через малозначність вчиненого, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відбулося незаконне притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності і цим йому була заподіяна моральна шкода.

Судом визначено, що вона полягає у тому, що за вказаний період позивач був обмежений у пересуванні по території України та за її межами, маючи підписку про невиїзд. Незаконне притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності, завдало йому нервового потрясіння, душевних страждань; призвело до погіршення відносин на роботі, з оточуючими людьми; до порушення його нормальних життєвих зв'язків; були затрачені великі зусилля на доведення своєї не винуватості, оскільки прийшлося звертатися зі скаргами в різні вищезазначені інстанції.

У п. 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» говориться, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

При цьому, судом також правильно визначено період заподіяння позивачу моральної шкоди - з 24 лютого 2003 року по 21 грудня 2005 року, як і вказує позивач, і цей період становить 33 місяці та 26 днів.

Крім зазначеного, суд першої інстанції керувався такими принципами цивільного судочинства, як рівність, поміркованість, виваженість, розумність та справедливість, що відповідає діючому законодавству України.

Суд першої інстанції правильно визначився з розміром моральної шкоди, виходячи із Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», а саме його ст.7, відповідно до якої з 1 січня 2018 року мінімальна заробітна плата в Україні складає 3723 грн. на місяць. А 33 місяці і 26 днів х 3723 грн. = 126075 грн. 85 коп., що і стягнуто судом першої інстанції на користь позивача.

Апеляційний суд повністю погоджується з доводами суду першої інстанції , якими він обгрунтовує відхилення доводів відповідач що саме з Державної казначейської служби України має бути стягнута заявлена моральна шкода.

Свою апеляційну скаргу скаржник, яким є Державна казначейська служба України, обгрунтовує тими ж доводами, що у відзиві на позовну заяву, яку суд першої інстанції взяв до уваги при вирішенні справи. Так, апелянт вказує, що суд безпідставно взяв за основу при розрахунку моральної шкоди мінімальну заробітну плату, всупереч п.3 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 06.12.2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Позиція суду першої інстанції відповідає вище зазначеним нормам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду» від 01.12.1994 року, у яких іде мова про відшкодування шкоди, а не виплат, як вказано у Законі, на який посилається апелянт.

Стосовно твердження скаржника, що він не порушував прав та інтересів позивача, тому не повинен нести відповідальності за даним позовом, то воно суперечить нормі ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду» від 01.12.1994 року, де вказано, що моральна шкода, визначена відповідно до цього Закону, відшкодовується за рахунок державного бюджету.

А згідно Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №215 від 15.04.2015 року, його п.1 - Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Казначейство є учасником системи електронних платежів Національного банку.

У його п.4 підпункті 3 Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Отже, зазначені доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо обставин про єдиного відповідача у даній справі, то апеляційний суд не в змозі виправити дану ситуацію на стадії апеляційного розгляду справи, з огляду на ст. 51 ЦК України.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені згідно з вимогами процесуального закону та узгоджуються з нормами матеріального і процесуального права, які судом правильно застосовані. Доводи апеляційної скарги рішення суду не спростовують.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга залишається без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу Державної казначейської служби України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 284 ЦПК України, суд, -

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 28 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови складений 11 травня 2018 року.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: В.С. Марчук