Справа № 303/6702/18
номер рядка стат. звіту - 45
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

20 грудня 2018 року м. Мукачево

МУКАЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в особі: головуючої судді Курах Л.В.

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

31 жовтня 2018 року позивачі звернулися до суду з позовною заявою про визнання ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, домоволодінням № 10 по вулиці Чехова Антона у місті Мукачево.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивачі являються власниками вищевказаного домоволодіння, на підставі договору купівлі-продажу від 16.08.2006 року за № 2766 посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 Під час звернення до Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради, позивачам стало відомо, що в будинку зареєстровані відповідачі, які не є членами їх сімї. ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не проживають у будинку з 2000 року без поважних причин, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не мають і взагалі ним не цікавляться, виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не зявилися, натомість від них надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, при цьому позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлявся належним чином через офіційний веб-сайт судової влади, причину неявки суду не повідомили, будь-яких клопотань, відзиву на позовну заяву суду не надавали.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Згідно договору купівлі продажу жилого будинку серії ВЕА № 971175 від 16.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 і зареєстрованого в реєстрі за № 2766, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві власності належить будинок № 10 по вулиці Чехова Антона у місті Мукачево (а.с.13).

Реєстрація відповідача у будинку підтверджується відповіддю ЦНАП виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 22.10.2018 року № 01-40/8000 (а.с. 14). Однак, у вказаному будинку, на момент його придбання позивачами, відповідачі не проживали та не проживають по сьогоднішній день. Даний факт стверджується актом ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» № 345 від 25.10.2018 року, з якого вбачається, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не проживають у вищевказаному будинку з 2000 року (а.с.15).

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст.321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами частини першої ст.316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст.318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Частиною другою п.15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідачів у будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивачів на даний обєкт нерухомості, перешкоджає їм вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачами.

Як встановлено по справі, позивачі є власниками будинку у встановленому законом порядку, тому мають право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.

Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивачів права власності на будинок, чи наявності у відповідачів права на користування ним, матеріали справи не містять. У позивачів виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в будинку зареєстровані відповідачі.

Відповідно до інформаційного листа ВССУ про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 року, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, колишніми членами його сімї, а також членами сімї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла.

Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 16.08.2006 року за договором купівлі-продажу жилого будинку набули у власність будинок № 10 по вулиці Чехова Антона в місті Мукачево. За даною адресою залишилися зареєстрованими відповідачі, які за даною адресою не мешкають. Оскільки у відповідності до чинного законодавства України припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла має похідним втрату права користування зазначеним житловим приміщенням колишнього власника житла та припиняється разом з припиненням його права власності, то суд приходить до висновку, що обставини, викладені позивачем знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.

Оскільки позивачі не ставили вимоги про стягнення на їх користь судового збору то такі слід віднести на їх рахунок.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України,ст.ст. 316, 318, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 12, 18, 76-77, 81, 141, 247, 274-279, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, -

УХ В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - задоволити повністю.

Визнати ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, домоволодінням № 10 по вулиці Чехова Антона у місті Мукачево.

Судовий збір віднести за рахунок позивачів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням п.15.5. Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) через Мукачівський міськрайонний суд.

Позивач 1: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, мешканець: м.Мукачево, вул.А.Чехова, буд.10, Закарпатської області.

Позивач 2: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, мешканка: м.Мукачево, вул.А.Чехова, буд.10, Закарпатської області.

Відповідач 1: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідач 2: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідач 3: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_4.

Повний текст рішення складено 20.12.2018 року.

Головуюча Курах Л.В.