Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 465/1620/16-ц

провадження № 61-16660св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І.(суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, яка підписана представником ОСОБА_6, на рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 серпня 2017 року у складі судді: Мигаль Г. П. та постанову апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2018 року у складі суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації.

Позовна заява обґрунтована тим, що 29 червня 1992 року ОСОБА_4 з ОСОБА_5 зареєстрували шлюб у Залізничному відділі запису актів громадянського стану м. Львова. З 1989 року ОСОБА_4 перебувала на черзі по отриманню житла за місцем своєї роботи. 02 лютого 2001 року, позивачем було отримано ордер № 002199 на житлове приміщення з сім'єю в кількості трьох осіб: позивач, як основний квартиронаймач, її батько та відповідач, на право зайняття житлового приміщення за адресою : АДРЕСА_1 загальною площею 72,10 кв. м, в тому числі, житловою площею 27,70 кв. м, яке складається з двох кімнат. У 2003 році помер батько ОСОБА_4 - ОСОБА_7, і в квартирі залишились проживати позивач та відповідач.

Квартиру не приватизували і вона перебуває в державному житловому фонді. Відповідач добровільно виселився, змінив своє місце проживання, вибувши в інше жиле приміщення, почав жити новою сім'єю з іншою жінкою і не брав, ніякої участі в утриманні спірного житла, тим самим втратив право користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 з моменту виселення.

Позивач просила: визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області зняти ОСОБА_5 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 серпня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що позивач не надала доказів на підтвердження доводів, наведених у позовній заяві. При цьому апеляційний суд відхилив посилання на рішення апеляційного суду Львівської області від 18 серпня 2016 року, яким, на думку ОСОБА_4 встановлено, що ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, а фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 Оскільки предметом позову у вказаній справі була вимога про зміну договору житлового найму, і судом не встановлювалась обставина щодо проживання ОСОБА_5 в м. Дубляни, а висновок суду стосується заселення в спірну квартиру двох сімей.

У квітні 2018 року позивач подала касаційну скаргу, підписану представником ОСОБА_6, в якій просила оскаржені рішення скасувати та прийняти рішення про задоволення позову в повному обсязі. При цьому посилалась на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що: відповідач добровільно виселився та змінив своє місце проживання і постійно проживає з новою сім'єю. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 18 серпня 2016 року встановлено, що згідно повідомлення Жовківського ВП Кам'янка-Бузького ВП ГУ НП України у Львівській області від 16 серпня 2016 року, ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, а фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2, і беззаперечно встановлено, що відповідач по справі утворив нову сім'ю та проживає у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 Дві сім'ї не мають право проживати в одній квартирі.

Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі відкрито касаційне провадження.

У травні 2018 року ОСОБА_5 надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому просив в задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржені рішення залишити без змін. Відзив мотивований тим, що аргументи наведені в касаційній скарзі побудовані на припущеннях. Суди правильно встановили недоведеність відсутності проживання у спірному житлі.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ордер № 002190, виданий ОСОБА_9 на сім`ю з трьох осіб на зайняття житлового приміщення площею 27,7 кв. м, яке складається з двох кімнат у квартирі за адресою: АДРЕСА_1. У 2009 року розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 Після реєстрації розірвання шлюбу дружині відновлено дошлюбне прізвище - ОСОБА_4. Згідно з довідкою форми № 2, виданою ЛКП «Вулецьке» 19 листопада 2016 року№ 1298, в АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2013 року у справі № 2-375/11 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання порядку користування жилим приміщенням встановлено між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_4 наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1: кімнату площею 12 кв. м залишено в користуванні ОСОБА_5; кімнату площею 15,7 кв. м залишено в користуванні ОСОБА_4; коридор, кухню, лоджію, санвузол залишено у спільному користуванні ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Суди встановили, що позивач не надала доказів на підтвердження доводів, наведених у позовній заяві.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені судові рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка підписана представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 серпня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель