Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 363/2046/17

провадження № 61-27078св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах Лебедівської сільської ради,

відповідачі: Вишгородська районна державна адміністрація Київської області, ОСОБА_3,

треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника прокурора Київської області в інтересах територіальної громади в особі Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області на рішення апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Волохова Л. А., Мельника Я. С., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури звернувся до суду позовом, у якому просив:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 07 липня 2008 року № 457 «Про передачу земельних ділянок у власність трьом громадянам України для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області»;

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 14 жовтня 2009 року № 1591 «Про зміну функціонального використання земельних ділянок гр. ОСОБА_3 із ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області» в частині щодо земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1;

- визнати недійсним, виданий ОСОБА_3, державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 5,9985 га з кадастровим номером НОМЕР_1 для ведення індивідуального садівництва;

- витребувати на користь Лебедівської сільської ради Вишгородського району з незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку площею 5,9985 га з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером НОМЕР_1 вартістю 1 193 513,75 грн, яка розташована у межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 07 липня 2008 року № 457 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок трьом громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства загальною площею 5,9985 га на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району, розроблений товариством з обмеженою відповідальністю «Три Ленд».

Посилаючись на те, що передача земельних ділянок відбулась із порушенням вимог земельного законодавства та Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», просив позов задовольнити.

Про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише у лютому 2017 року зі звернення Лебедівської сільської ради Вишгородського району.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 06 вересня 2017 року у складі судді Котлярової І. Ю. позовні вимоги задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 07 липня 2008 року № 457 «Про передачу земельних ділянок у власність трьом громадянам України для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської область».

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 14 жовтня 2009 року № 1591 «Про зміну функціонального використання земельних ділянок гр. ОСОБА_3 із ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області» в частині щодо земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1.

Визнано недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 5,9985 га з кадастровим номером НОМЕР_1 для ведення індивідуального садівництва.

Витребувано на користь Лебедівської сільської ради Вишгородського району з незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку площею 5,9985 га з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером НОМЕР_1 вартістю 1 193 513,75 грн, яка розташована у межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірні земельні ділянки надані відповідачам із земель резервного фонду, що розпорядження Вишгородської районної адміністрації Київської області від 14 жовтня 2009 року № 1591, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельних ділянок ОСОБА_3, прийняте з порушенням вимог земельного законодавства.Оскільки земельні ділянки вибули з власності держави незаконно та без волі власника, тому підлягають поверненню.

Крім того, суд вважав, що прокурором не пропущено позовну давність, оскільки про допущені порушення норм законодавства йому стало відомо лише у 2017 році.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Апеляційний суд виходив із того, що висновок про поважність пропуску прокурором позовної давності є необґрунтованим і суперечливим.

Лебедівській сільській раді Вишгородського району було відомо про передачу у власність спірних земельних ділянок, проте протягом дев'яти років вона не зверталася за захистом порушеного права.

Крім того, апеляційний суд послався на правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у справі №6-2407св15, за яким у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Отже, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

У грудні 2017 року перший заступник прокурора Київської області подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

Зокрема, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції обмежився посиланням на необхідність застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності відповідно до статей 257, 261, 268 ЦК України на підставі клопотання ОСОБА_3, поданого лише на стадії апеляційного провадження, без обґрунтування позиції щодо законності чи незаконності рішення суду першої інстанції по суті заявлених вимог.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 363/2046/17 передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Установлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 07 липня 2008 року № 457 «Про передачу земельних ділянок у власність трьом громадянам України для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області» затверджений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок і передачу у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області, загальною площею 5,9985 га, із земель запасу за межами населеного пункту.

Згідно з довідкою Управління земельних ресурсів у Вишгородському районі від 24 червня 2008 року спірні земельні ділянки знаходяться за межами населеного пункту і відносяться до земель сільськогосподарського призначення.

На підставі вищезазначеного розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації 22 серпня 2008 року відповідачам видано державні акти.

У подальшому вказані земельні ділянки були відчуженні на користь ОСОБА_3 та об'єднані в одну земельну ділянку площею 5,9985 га для ведення особистого селянського господарства, на яку було визначено кадастровий номер НОМЕР_1 і видано державний акт про право власності на земельну ділянку від 03 вересня 2009 року серії НОМЕР_3

Розпорядженням Вишгородської районної адміністрації Київської області від 14 жовтня 2009 року № 1591 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельних ділянок ОСОБА_3 із ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області та видано держаний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, апеляційний суд виходив із того, що прокурор звернувся до суду з позовом за захистом порушеного права Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області поза межами позовної давності, про застосування наслідків спливу якого просила відповідач ОСОБА_3, яка не була повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції і була позбавлена можливості зробити відповідну заяву.

Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) суд зобов'язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Погоджуючись з висновками апеляційного суду, колегія суддів виходить з такого.

Звертаючись до суду з позовом в інтересах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області, заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури посилався на те, що оспорюваними розпорядженнями Вишгородської районної державної адміністрації порушено порядок передачі земель приватним особам, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, що відповідно до статті 121 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред'явлення цього позову.

Також вказував, що про наявність порушень дізнався зі звернення Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області у 2017 році.

Відмовляючи у задоволенні позову прокурора керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури, апеляційний суд правильно виходив із того, що про порушення інтересів суб'єкта владних повноважень - Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області, останній було відомо ще у 2008 році, оскільки оспорюваними розпорядженнями у власність відповідачам передані земельні ділянки, які знаходяться на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області за межами села, проте остання протягом дев'яти років не зверталася самостійно за захистом порушеного права.

Отже, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову через пропуск позовної давності, у межах якого прокурор чи Лебедівська сільська рада могли звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд, застосовуючи позовну давність, не зробив ніяких висновків по суті спору, є безпідставними, оскільки апеляційний суд досліджував обставини наявності у відповідачів права на отримання у власність земельних ділянок із земель запасу, пославшись на довідку Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 03 квітня 2017 року № 167, в якій зазначено, що ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 не були членами СВК імені Шолуденка, не були зайняті у соціальній сфері села Лебедівка.

Інші доводи касаційної скарги також не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання у скарзі на те, що висновок суду апеляційної інстанції про неналежне повідомлення ОСОБА_3 про розгляд справи судом першої інстанції і порушення у зв'язку з цим її прав є припущенням, колегія суддів відхиляє, оскільки про розгляд справи на 17 серпня 2017 року ОСОБА_3 не була належним чином повідомлена, конверт з відміткою «за закінченням строку зберігання» повернувся на адресу суду без вручення його адресату. Доказів на підтвердження направлення та отримання ОСОБА_3 судової повістки про розгляд справи на 06 вересня 2017 року матеріали справи також не містять.

Доводи скарги про те, що, застосовуючи наслідки спливу позовної давності за заявою ОСОБА_3, поданою на стадії апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції розглянув матеріально-правову вимогу, яка не була предметом розгляду в суді першої інстанції, чим порушив норми статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), колегія суддів також відхиляє з урахуванням правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 14-59цс18.

Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Київської області в інтересах територіальної громади в особі Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило