Номер провадження: 22-ц/785/3004/18
Номер справи місцевого суду: 511/1382/17
Головуючий у першій інстанції Іванова О. В.
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Сегеди С.М.,

Гірняк Л.А.

при секретарі: Цихиселі Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Спільного Підприємства «Вітмарк Україна» ТОВ, Степанівської філії Спільного підприємства «Вітмарк - Україна» ТОВ за участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача - директора Спільного підприємства «Вітмарк - Україна» ТОВ - Станіславського Віктора Григоровича, директора Степанівської філії Спільного підприємства «Вітмарк - Україна» ТОВ - Мосцепана Євгена Сергійовича про поновлення пропущеного строку, визнання протиправним та скасування наказу; поновлення на роботі; стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою Спільного Підприємства «Вітмарк Україна» ТОВ на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року,-

встановила:

19 липня 2017року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом який в подальшому було уточнено до Спільного Підприємства «Вітмарк Україна» ТОВ, Степанівської філії Спільного підприємства «Вітмарк - Україна» ТОВ за участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача - директора Спільного підприємства «Вітмарк - Україна» ТОВ - Станіславського Віктора Григоровича, директора Степанівської філії Спільного підприємства «Вітмарк - Україна» ТОВ - Мосцепана Євгена Сергійовича про поновлення пропущеного строку, визнання протиправним та скасування наказу; поновлення на роботі; стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що позивача звільнили незаконно, оскільки останній уклав контракт та проходив військову службу, тому звільнений бути не міг, оскільки на нього розповсюджувалися гарантії, передбачені Законом України «Про військовий обовязок і військову службу», ст. 119 КЗпП України, що відповідачами було порушено.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року позов ОСОБА_3 - задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_3 строк звернення до суду .

Скасовано наказ директора Степанівської філії СП «Вітмарк - Україна» ТОВ № 196-8 л/с від 03.05.2017 року про звільнення ОСОБА_3 з посади водія навантажувача.

Поновлено ОСОБА_3 на посаду водія - навантажувача Степанівської філії СП «Вітмарк - Україна» ТОВ з 03 травня 2017 року.

Стягнуто з СП «Вітмарк Україна» ТОВ на користь ОСОБА_3 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення у розмірі 23 903 грн. 55 коп.

Стягнуто з СП «Вітмарк Україна» ТОВ на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн.

Стягнуто з СП «Вітмарк Україна» ТОВ на користь держави судовий збір у розмірі 640 гривен.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі позивача та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 3 951 грн.

В задоволенні інших частин позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Спільне Підприємство «Вітмарк Україна» ТОВподало апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, районний суд виходив з того, що в липні 2017 року представник позивача ОСОБА_7 в інтересах позивача ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачів Спільного Підприємства «Вітмарк Україна» ТОВ, (далі - СП «Вітмарк Україна» ТОВ, Степанівсько філії Спільного підприємства «Вітмарк - Україна» ТОВ) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача; поновлення його на роботі; стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що позивач був звільнений незаконно, оскільки уклав контракт та проходив військову службу, тому звільнений бути не міг, оскільки на нього розповсюджувалися гарантії, передбачені Законом України «Про військовий обовязок і військову службу», ст. 119 КЗпП України, що відповідачами було порушено.

В вересні 2017 року представником позивача ОСОБА_7 позовні вимоги були уточненні, крім того подана заява про поновлення пропущеного строку з поважних причин.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 07.04.2008 року працював в Степанівській філії СП «Вітмарк - Україна» ТОВ на посаді водія - навантажувача. 18.10.2016 року позивач був призваний на військову службу за контрактом до Збройних Сил України строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію зі збереженням робочого місця (посади) та середнього заробітку, про що повідомив відділ кадрів за місцем роботи і подав відповідну заяву та припис з військкомату. Відносно нього було видано наказ начальника Білгород - Дністровського прикордонного загону № 366-ос від 18.10.2016 року про прийняття його на військову службу, укладено з ним контракт на особливий період до оголошення демобілізації.

Наказом директора Степанівської філії СП «Вітмарк - Україна» ТОВ від 03.05.2017 року № 196-8лс ОСОБА_3 був звільнений з посади водія навантажувача на час фактичного несення служби у зв'язку з добровільним вступом на військову службу за контрактом на особливий період до оголошення демобілізації на підставі ст. 36 п. 3 КЗпП.

Позивача було прийнято на військову службу за контрактом до Збройних Сил України під час особливого періоду, коли в країні існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці Україні та Збройні Сили України функціонували в умовах воєнного часу, тоді як такі обставини давали позивачу право на гарантії, збереження за ним на час дії контракту роботи та посади у Степанівській філії СП «Вітмарк - Україна» ТОВ. Укладання ним контракту в таких умовах не могли бути підставою для припинення з ним трудового договору.

Тому суд першої інстанції вважав, що позивача було звільнено з роботи незаконно, в порушення ч.3 ст.119 КЗпП України.

Він вступив на військову службу в особливий період, який діяв в Україні на час укладення ним контракту до оголошення демобілізації, а також в період введення в країні кризового стану, а тому на період проходження військової служби на нього поширюються гарантії, встановлені ст.119 КЗпП України, тобто зберігається місце роботи та середній заробіток в установі, в якій він працював на момент призову.

Тому районний суд позов задовольнив, визнав незаконним та скасував наказ про звільнення його з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпП України в зв'язку з укладенням ним контракту про проходження військової служби, поновив його на роботі, стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу, та відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав.

Заявляючи позов позивач та його представник наполягали на задоволенні позовних вимог, просили суд, поновити строк для звернення до суду, скасувати наказ № 196-8 л/с про звільнення від 03.05.2071 року, поновити його на посаді водія-навантажувача, стягнути на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду у розмірі 5000грн., звільнити його від сплати судового збору, в подальшому судові засідання проводити у їх відсутність, про що надали суду відповідну заяву.(а.с.128-132).

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 Кодексу законів про працю України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) статтею 45 цього Кодексу.

Відповідно п.3 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну( невійськову службу), крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.119 цього Кодексу.

В пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З диспозиції даної статті вбачається, що за працівниками прийнятими на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Таким чином, суд вважає, що позивач був прийнятий на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, а тому він не підлягає звільненню, а увільняється від роботи (звільняються від виконання посадових обов'язків) відповідно до статті 119 КЗпП України. При цьому за ним зберігається місце роботи, посада і середній заробіток.

Судом першої інстанції правильно проведено розрахунок середнього заробітку позивача та обґрунтовано підстави його стягнення.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

ОСОБА_3 просив стягнути на його користь в рахунок заподіяної моральної шкоди незаконним звільненням з роботи 5000 грн.

В цій частині позов мотивував тим, що сама процедура його звільнення з роботи пройшла таємно, його не викликали на роботу і не повернули трудову книжку. Вважає, що позивач принизив його честь, престиж військової служби у важкий для країни час. Він вимушений був змінити свій звичний спосіб життя, займатися підготовкою до судового процесу, переніс нервовий стрес.

Добровільний вступ ОСОБА_3 на військову службу в особливий період в Україні та в умовах кризового стану свідчить про правильне розуміння ним свого конституційного обов'язку щодо захисту держави, в той час як відповідно до ст.16 Закону країни «Про оборону» посадові особи підприємств, установ, організацій усіх форм власності повинні сприяти створенню працівникам належних умов для виконання ними військового обов'язку згідно з законодавством, не порушувати норми закону та не здійснювати будь-яких дій, які будуть негативно впливати на свідомість громадян щодо необхідності призиву на військову службу.

Суд першої інстанції вважав, і з цим висновкоипогоджується і суд апеляційної інстанції, що в даному випадку, виходячи з принципу співрозмірності та пропорційності задоволення позовних вимог, позов ОСОБА_3 в частині відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню і з відповідача на користь ОСОБА_3 належить стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн., оскільки звільнення було незаконним, в будь-якому випадку звільнення з роботи є порушенням прав позивача, тому права позивача в цій частині підлягають також поновленню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись: ст. 367; п. 1 ч. 1 ст. 374; ст. 375; 381-384; 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Спільного Підприємства «Вітмарк Україна» ТОВ - залишити без задоволення.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 05 травня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області:

Н.А. Кононенко

Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда