Номер провадження: 22-ц/785/934/18
Номер справи місцевого суду: 495/5498/15-ц
Головуючий у першій інстанції Заверюха В. О.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2018 року м. Одеса

Справа № 495/5498/15-ц

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря - Драганової Ю.С.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_4,

- відповідачі - 1) Білгород-Дністровська міська рада Одеської області, 2) Головне управління Держгеокадастру Одеської області, в особі міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському, 3) ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Головного управління Держгеокадастру Одеської області, в особі міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському, ОСОБА_5 про визнання незаконним рішення та визнання недійсним державного акту,за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Заверюхи В.О. 05 грудня 2017 року,

встановив:

У серпні 2015 р. ОСОБА_4звернулася до суду з вищезазначеним уточненим у жовтні 2017 року позовом, в якому остаточно просить: 1) поновити строк для звернення до суду з позовом до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Головного управління Держгеокадастру Одеської області, в особі міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському, ОСОБА_6 про визнання незаконним рішення та визнання недійним державним акту; 2) визнати незаконним рішення Білгород-Дністровської міської ради Одеської області №313-ХХІІ від 30.12.1997 р. «Про передачу громадянам України безкоштовно у приватну власність земельних ділянок на території м. Білгород-Дністровського» в частині п. 108 додатку №1 про передачу ОСОБА_6 безкоштовно у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею - 0,0468 га., для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель; 3) визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №00262 від 03.06.2011 р., кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2, площею - 0,0468 га., для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель за адресою - АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 обґрунтовує свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.03.2010 р., зареєстрованого КП «Білгород-Дністровське БТІ» від 29.03.2010 р., вона є власником житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складається в цілому з одного житлового будинку літ «А», житловою площею - 42,1 кв. м., загальною площею - 78,3 кв. м., та надвірних будівель під літерами «Б» - літньої кухні, «Л» - господарського блоку, «М» - гаражу, «В» - убиральні, споруд № 2-5,1, II.

Згідно з п. 1.59 рішення Білгород-Дністровської міської ради Одеської області № 990-V від 29.04.2010 р. їй надано дозвіл на розробку технічної документації щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку.

Під час виконання землевпорядних робіт ПП «Акерман проект» їй стало відомо про те, що убиральня літ. «В», яка належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.03.2010 р. віднесена до суміжного землекористувача - ОСОБА_6.

19.07.2012 р. в архівній установі вона отримала копію рішення Білгород-Дністровської міської ради Одеської області № 313-ХХ1І від 30.12.1997 р. «Про передачу громадянам України безкоштовно у приватну власність земельних ділянок на території м. Білгород-Дністровського», з якого їй стало відомо, що ОСОБА_6 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею - 0,0468 га., для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель.

На підставі зазначеного рішення відповідачка отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку розташовану за адресою - АДРЕСА_1 м. Білгород-Дністровський, серія НОМЕР_3, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00262 від 03.06.2011 р., кадастровий № НОМЕР_2.

Вважає, що передача у власність земельної ділянки ОСОБА_6 здійснена з порушенням ст. 17 ЗК України та Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберіганні державних актів на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах: - не надано документів, які обґрунтовують розмір земельної ділянки, на виділеній відповідачці земельній ділянці знаходиться належна їй вбиральня.

Про існування оскаржуваного рішення, а отже і про порушення своїх прав, вона дізналася лише 19.07.2012 р., коли тримала копію вищевказаного рішення (а. с. 1 - 2 зворотня сторона, 173 - 174).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.12.2017 р. у задоволенні вищезазначеного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.03.2010 р., зареєстрованого КП «Білгород-Дністровське БТІ» від 29.03.2010 р., позивачка є власником житлового будинку, що знаходиться АДРЕСА_1, та складається в цілому з одного житлового будинку літ «А», житловою площею - 42,1 кв. м., загальною площею - 78,3 кв. м., та надвірних будівель під літерами «Б» - літньої кухні, «Л» - господарського блоку, «М» - гаражу, «В» - убиральні, споруд № 2-5,1, II.

Рішенням Білгород-Дністровської міської ради Одеської області № 990-У від 29.04.2010 р. (п. 1.59) ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку технічної документації щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку.

Рішенням Білгород-Дністровської міської ради Одеської області № 313-ХХ1І від 30.12.1997 р. «Про передачу громадянам України безкоштовно у приватну власність земельних ділянок на території м. Білгород-Дністровського» ОСОБА_6 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею - 0,0468 га., для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_6 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою - АДРЕСА_1 м. Білгород-Дністровський, серія НОМЕР_3, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00262 від 03.06.2011 р., кадастровий номер земельної ділянки - НОМЕР_2.

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи №006/2017 від 19.06.2017 р. встановлено, що вбиральня літ. "В", яка входить до складу нерухомого майна, розташованого за адресою - АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.03.2010 р., зареєстрованого КП «Білгород-Дністровське БТІ» від 29.03.2010 р., знаходиться на земельній ділянці, кадастровий № НОМЕР_4, розташованій за адресою - АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6.

Таким чином, суд визнає, що в даному випадку права позивачки порушено, однак позов не може бути задоволено з огляду на наступне.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку для звернення до суду із позовом, ОСОБА_4 зазначає, що про існування оскаржуваного рішення, а отже і про порушення своїх прав вона дізналася 19.07.2012 р., коли тримала його копію. Суд критично ставитися до такого твердження позивача, оскільки з акту прийому-передачі межових знаків на зберігання для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_6 за адресою - АДРЕСА_1, вбачається, що опис меж земель, суміжних із земельною ділянкою ОСОБА_6 погоджено із власниками сусідніх земельних ділянок, серед яких - ОСОБА_4, що підтверджується її підписом в додатку до зазначеного акту від 30.12.2009 р.. Таким чином, позивач дізналася про порушення свого права в момент підписання додатку до зазначеного акту, тобто - 30.12.2009 р., у зв'язку зі чим, суд вважає що саме з цього моменту необхідно вираховувати строк позовної давності.

В судовому засіданні представник позивача заперечувала, що в додатку до акту прийому-передачі межових знаків на зберігання для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 наявний підпис ОСОБА_4 та наполягала, що зазначений підпис виконано не позивачем, однак клопотання про призначення почеркознавчої експертизи позивачем та її представником заявлено не було, інших належних та допустимих доказів на підтвердження відповідних доводів суду надано не було.

Аналізуючи зібрані та дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_4 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Головного управління Держгеокадастру Одеської області, в особі міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському, ОСОБА_6 про визнання незаконним рішення та визнання недійним державного акту належить відмовити у повному обсязі (а. с. 118 - 122).

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на помилковість висновку суду щодо пропуску строку позовної давності, оскільки про рішення міської ради про надання земельної ділянки ОСОБА_6 їй стало відомо у липні 2012 р.. Підписувати акт прийому-передачі межових знаків на зберігання від 30.11.2009 р. вона не мала права, оскільки не була ні власником, ні користувачем земельної ділянки, тому що не пройшло шість місяців після смерті її чоловіка.

Апелянт у судове засідання не з'явилася. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщена належним чином. Причини неявки не повідомила. Заяв та клопотань не надала.

Головне управління Держгеокадастру Одеської області у відзиві на апеляційну скаргу просить скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду. Вказує, що земельна ділянка надана у власність ОСОБА_6, державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування. Право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку зареєстровано згідно чинного на час видачі державного акту законодавства. Згідно наявної в управлінні інформації відомості щодо реєстрації права власності на земельну ділянку за адресою - АДРЕСА_1 відсутні.

Представник Головного управління Держгеокадастру Одеської області у судовому засіданні підтримала викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

ОСОБА_6 відзиву на апеляційну скаргу не надала. Її представник у судовому засіданні вважав необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду. Вказує, що апеляційна скарга є безпідставною.

Білгород-Дністровська міська рада Одеської області представника у судове засідання не направила. Продату, час і місце розгляду справи сповіщена належним чином. Причини неявки представника не повідомила. Відзиву на апеляційну скаргу, заяв та клопотань не надала.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у як найскорішому вирішені спору, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 367 ЦПК України, чинного на час апеляційного перегляду рішення, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України, чинних на час ухвалення рішення судом першої інстанції, передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, чинного на час апеляційного перегляду, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене не підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищезазначеним вимогам законодавства у повній мірі не відповідає.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильного висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Висновки суду в цій частині відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 116, 118, 122, 125 ЗК України, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні») та процесуального (ст. ст. 11, 60, 61, 179, 213 ЦПК України, які були чинними на час ухвалення рішення судом першої інстанції, ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України) права.

Між сторонами виникли земельні правовідносини щодо користування суміжними земельними ділянками.

За правилами, передбаченими ст. ст. 116, 118, 122, 125 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особам здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, приватизації земельних ділянок, які перебувають у користування громадян.

Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної або комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Сільські, селищні, міські передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключною компетенцією сільської, селищної міської ради є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Оскільки беззаперечно встановлено, що відповідачка користується земельною ділянкою, наданою їй органом місцевого самоврядування відповідно до діючого законодавства, позивачка погодила межі земельної ділянки, яка надана відповідачці у власність, колегія суддів вважає, правильним є висновок суду про відмову в задоволенні позову.

Доводи апелянта про те, що вона не мала права підписувати акт прийому-передачі межових знаків на зберігання від 30.11.2009 р., оскільки не була ні власником, ні користувачем земельної ділянки, тому що не пройшло шість місяців після смерті її чоловіка, колегія суддів відхиляє. Апелянт фактично прийняла спадщину, спадщина належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини (ст. 1268 ЦК України).

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції про те, що права позивачки порушені, однак позов не може бути задоволено з огляду на пропуск строку позовної давності.

З наявних у справі технічних паспортів від 14.10.2008 р. (а. с. 28 - 28 зворотна сторона), від 09.02.2010 р. (а. с. 29 - 30), світлин (а. с. 155) дійсно вбачається що основне приміщення вбиральні, яка належить ОСОБА_4, знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_6. Вхід у вбиральню знаходиться на межі суміжних земельних ділянок, здійснюється із земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні позивачки.

Виходячи з того, що ОСОБА_4 30.12.2009 р. підписала акт прийому-передачі межових знаків на зберігання для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка надається ОСОБА_6 за адресою - АДРЕСА_1 колегія суддів вважає, що позивачка погодила надання земельної ділянки ОСОБА_6 у визначених межах. Таким чином, права позивачки не порушені. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 необхідно відмовити за їх безпідставністю, а не у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Доводи апелянта про помилковість обґрунтування судом відмови у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності є обґрунтованими.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, тільки в частині зміни підстав обґрунтування відмови в задоволенні позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Оскільки невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права призвело до помилкового обґрунтування відмови у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, колегія суддів вважає, що вказані висновки щодо відмови в задоволенні позову необхідно змінити за вищевказаного обґрунтування.

В решті рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 грудня 2017 року- змінити в частині обґрунтування підстав відмови у позові.

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 05 листопада 2018 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе