Постанова

Іменем України

17 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 725/5192/16-ц

провадження № 61-34999св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Державний професійно-технічний навчальний заклад «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

тертя особа - відділ ведення реєстру Територіальної громади м. Чернівці Чернівецької міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 16 серпня 2017 рокуу складі колегії суддів: Яремка В. В., Одинака О. О., Перепелюк І. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року Державний професійно-технічний навчальний заклад «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» (далі - ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - відділ ведення реєстру Територіальної громади м. Чернівці Чернівецької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що в оперативному управлінні закладу перебуває будівля за адресою: АДРЕСА_1 що є власністю держави в особі Міністерства освіти і науки України. До складу вказаної будівлі входить будинок для молодих спеціалістів (гуртожиток), де проживають працівники ліцею. Відповідачі проживали у кімнаті АДРЕСА_1, проте без поважних причин понад один рік вони не проживають там та немає даних про місце їх проживання. У зв'язку із цим утворилася заборгованість у сумі 4 493,99 грн за користування гуртожитком. Навчальний заклад повідомляв відповідачів про виселення, але вони проігнорували таке повідомлення, що підтверджується відповідними актами: від 14 червня 2016 року №146, від 14 вересня 2016 року № 184.

Ураховуючи наведене, ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» просив суд визнати ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, що є гуртожитком, виселити їх та зняти з реєстрації.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 27 червня 2017 року у складі судді Іщенка І. В. у задоволенні позову ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів своїх позовних вимог, а саме факт того, що відповідачі без поважних причин не проживали у кімнаті АДРЕСА_1 протягом року. Крім того, суд також послався на те, що позивач пропустив строк позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 16 серпня 2017 року апеляційну скаргу ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» задоволено частково. Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 27 червня 2017 року скасовано. Позов ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» задоволено частково.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з кімнати АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вселення відповідачів до гуртожитку мало місце лише за наявності рішення профкому, без спільного рішення адміністрації навчального закладу та профкому й без видачі спеціального ордеру. Відповідачі не перебувають у трудових відносинах з ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу», ОСОБА_4 припинила такі відносини з 2001 року, а право відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_6 є похідним від права ОСОБА_7 та ОСОБА_4, тому суд дійшов висновку, що відповідачі є такими, що безпідставно користуються спірним приміщенням у гуртожитку.

Апеляційний суд вважав, що вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування спірним жилим приміщенням, задоволенню не підлягають, так як відповідачі не набули права на користування спірним житлом у встановленому законом порядку, тому немає підстав для визнання їх такими, що втратили таке право.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» є неналежним позивачем, оскільки з наданого позивачем свідоцтва вбачається, що гуртожиток перебуває у державній власності та знаходиться в оперативному управлінні Професійно-технічного училища № 6.

Вважає помилковим висновок апеляційного суду про те, що відповідачі вселилися до гуртожитку без спеціального ордеру.

Вказує, що позивач надав докази звільнення не ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (його батька та матері) за власним бажанням й за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, відповідно, а ОСОБА_7 та ОСОБА_4, тобто, на його думку, зовсім інших осіб.

Посилається на те, що апеляційний суд незаконно виселив малолітню дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У жовтні 2017 року ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» подав до суду заперечення на касаційну скаргу, в яких вказує на безпідставність доводів відповідача, які зводяться до переоцінки доказів судом касаційної інстанції, що процесуально заборонено. Посилається на те, що саме він є належним позивачем у справі, що підтверджується наданими доказами. Посилається на те, що ОСОБА_4, ОСОБА_6 з її малолітнім сином проживають за межами України, що було вірно встановлено апеляційним судом.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої й другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Відповідно до положень статті 127 ЖК Української РСР, пункту 2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Пленум Верховного Суду України у пункті 22 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»указав, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку.

Згідно із частиною другою статті 128, статтею 129 ЖК Української РСР, частиною першою пункту 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку.

У постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року, у справі № 6-6цс15, яка відповідно до статті 360-7 ЦПК Україниу редакції 2004 року, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, є обов'язковою для всіх судів України, зазначено, що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, суди повинні з'ясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа, зокрема: чи зареєстрований він як гуртожиток у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів; чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санітарно-епідеміологічної станції на його заселення як гуртожитку; чи видавався, відповідно до статті129 ЖК Українита Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян; чи є штати для обслуговування гуртожитку; як оплачується проживання тощо.

Встановивши, що відповідачам не надавався спеціальний ордер на зайняття жилої площі у гуртожитку, який відповідно до чинного законодавства та правової позиції Верховного Суду України є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 безпідставно користуються спірним приміщенням у гуртожитку та правильно задовольнив вимоги позивача у частині виселення останніх без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачам видавався спеціальний ордер для вселення до гуртожитку, є безпідставними та не підтверджуються жодним доказом, а доведення своїх вимог і заперечень є процесуальним обов'язком учасників процесу відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року.

Не заслуговують на увагу й доводи заявника про те, що ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» є неналежним позивачем у цій справі, оскільки з наданого позивачем свідоцтва вбачається, що гуртожиток перебуває у державній власності та знаходиться в оперативному управлінні Професійно-технічного училища № 6, так як позивачем до позовної заяви було додано копію наказу головного управління освіти Чернівецької обласної державної адміністрації від 24 лютого 2009 року № 78 «Про внесення змін до установчих документів у зв'язку із зміною найменування юридичних осіб», відповідно до якого Професійно-технічне училище № 6 м. Чернівці було перейменовано на ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу».

Колегія суддів також відхиляє доводи касаційної скарги про незаконне виселення малолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки його мати не набула право проживання у гуртожитку у встановленому порядку.

Апеляційний суд вірно вказав, що в акті обстеження житлово-побутових умов від 03 лютого 2017 року, який відповідачі подали на заперечення позову, не йдеться про проживання ОСОБА_6 у гуртожитку з малолітнім сином.

Крім того, суд обґрунтовано відхилив доводи відповідачів про те, що спірне жиле приміщення є єдиними їх місцем проживання і вони можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення.

Судом встановлено, що спірне жиле приміщення відповідачі займають без правових підстав, воно ними використовується лише для періодичного проживання.

Так, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 фактично проживають за межами України, а відповідач ОСОБА_5 за характером роботи проживає у м. Києві, про що свідчать пояснення сторін у справі.

Тому, за встановлених обставин, апеляційний суд дійшов вірного висновку, що виселення відповідачів не може розцінюватися, як порушення їх права на житло у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Отже, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотримання вимог статей 212-215, 316 ЦПК України 2004 року повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, вірно встановив правовідносини, що склалися, й правильно задовольнив позов ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» в частині виселення відповідачів із гуртожитку без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, оскільки

доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість його рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 16 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк