Провадження № 2/761/2899/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Макаренко І.О. розглянувши в приміщенні суду, в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного концерну «Укроборонпром» про розірвання трудового договору та стягнення заробітної плати,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою до Державного концерну «Укроборонпром», у якій просив розірвати з 19.05.2017 трудовий договір, укладений між ним та Державним концерном «Укроборонпром» на підставі частини 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України; стягнути з Державного концерну «Укроборонпром» не нараховані та не виплачені позивачу кошти внаслідок того, що Державним концерном «Укроборонпром» не здійснено коригування середньої заробітної плати за період щорічних відпусток, службових відряджень і днів звільнення від роботи у зв'язку з донорством крові; вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку; компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток; середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку Позивача, Державним концерном «Укроборонпром» порушується трудове законодавство. За таких обставин, Позивач звернувся 18.05.2017 до Державного концерну «Укроборонпром» із заявою про розірвання трудового договору на підставі частини 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України з 19.05.2017. В задоволенні заяви про розірвання трудового договору Державним концерном «Укроборонпром» відмовлено.

Ухвалою від 11.07.2017 вказану позовну заяву залишено без руху у зв'язку із недодержанням вимог Цивільного процесуального кодексу України, встановлених для позовної заяви, а саме не зазначено суми коштів, які підлягають стягненню та наданий строк для усунення недоліків.

На виконання вимог вищенаведеної ухвали, 04.08.2017 Позивач подав клопотання про виправлення недоліків позовної заяви до якого додав виправлену позовну заяву.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07.08.2017 порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 20.10.2017.

Через канцелярію суду від Позивача надійшла заява про зміну предмету позову. У вказаній заві Позивач змінював позовні вимоги, при цьому нові позовні вимоги обґрунтовував посиланнями на нові підстави позову, а саме факт та обставини його звільнення, про які не згадується у первісній та виправленій позовних заявах. В судовому засіданні вказану заяву було розглянуто, та встановлено, що заява за своєю суттю є заявою про зміну предмету та підстав позову, одночасна зміна яких не допускається. З цих підстав ухвалою від 25.01.2018 Позивачу повернуто заяву та роз'яснено, що він має право звернутися до суду із зазначеними вимогами на загальних підставах.

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Так, згідно з п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження.

Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2018 року продовжено розгляд справи в порядку спрощеного провадження, без виклику сторін та встановлений сторонам у справі строк для подачі відзиву, відповіді на відзив та доказів по справі до 14.02.2018.

Розглянувши справу за наявними в ній матеріалами, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи та об'єктивно оцінивши подані сторонами докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Позивач 07 травня 2012 року був прийнятий на роботу на посаду провідного юрисконсульта юридичного департаменту Державного концерну «Укроборонпром» (а.с.114, т.1). 16 червня 2014 року Позивач був переведений на посаду начальника відділу судової роботи управління претензійно-позовної роботи юридичного департаменту Концерну (а.с.114, т.1).

Наказом Концерну від 20.04.2017 № 162-В «Про службові відрядження» Позивач був відряджений з 21 по 28 квітня 2017 року до Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» (м. Костянтинівка) та Апеляційного суду Донецької обл. (м. Бахмут) (а.с. 128, т.1).

З 21.04.2017 Позивач за місцем постійної роботи був відсутній. Державний концерн «Укроборонпром» неодноразово звертався до Позивача із пропозицією пояснити свою відсутність на роботі (а.с.129-136, т.1).

18.05.2017 за вх. № П-76/2/17 Відповідачем отримано повідомлення Позивача від 24.04.2017 про його перебування на амбулаторному лікуванні та вказано, що лікарняний листок буде надано після виходу на роботу (а.с. 137, т.1).

19.05.2017 до Державного концерну «Укроборонпром» надійшла заява Позивача від 18.05.2017 про звільнення з роботи з 19.05.2017 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням ДК «Укроборонпром», на думку Позивача, законодавства про працю (а.с. 138-139, т.1).

Державним концерном «Укроборонпром» листом від 22.05.2017 № UOP2.3-4671 надано відповідь про неможливість задоволення заяви Позивача про звільнення за ч. 3 ст.38 КЗпП України через відсутність порушень законодавства про працю з боку Відповідача та не зазначення Позивачем норм законодавства про працю Концерном, які були порушені щодо нього особисто. Нагадано про право Позивача на розірвання укладеного трудового договору з попередженням про це Державного концерну «Укроборонпром» письмово за два тижні (а.с. 140, т.1). Зазначений лист Позивачем був отриманий 23.05.2017 (а.с141, т.2).

24.05.2017 Концерном отримано вимогу Позивача про розрахунок та листки непрацездатності (а.с. 142-147, т.1), на яку Державний концерн «Укроборонпром» листом від 26.05.2017 № UOP 2-4887, повідомив, що станом на 26.05.2017 Позивач не звільнений, розрахунки з ним будуть здійснюватися в порядку та строки, передбачені чинним законодавством (а.с.148, т.1).

З наданих Позивачем листків непрацездатності вбачається наступне:

- листки непрацездатності № 580264 та № 582066 - Позивач перебував на лікуванні з 24.04.2017 по 28.04.2017 - мав стати до роботи 29.04.2017;

- листок непрацездатності № 025764 - Позивач перебував на лікуванні з 03.05.2017 по 05.05.2017 - мав стати до роботи 06.05.2017;

- листок непрацездатності № 588902 - Позивач перебував на лікуванні з 10.05.2017 по 19.05.2017 - мав стати до роботи з 20.05.2017 (а.с. 143-147, т.1).

Оскільки 20 та 21 травня 2017 були вихідними днями, то Позивач мав стати до роботи в перший день після вихідних - 22.05.2017, але він на роботі не з'явився, про причини відсутності на роботі не повідомив.

Також, Позивач 03.07.2017 на адресу Державного концерну «Укроборонпром» направив письмові пояснення(а.с. 150, т.1), у яких зазначив, що скористався своїм правом на розірвання трудового договору, з 20.05.2017 не працює у Відповідача та не зобов'язаний відвідувати Державний концерн «Укроборонпром», не підпорядковується керівництву Державного концерну «Укроборонпром» та не вбачає необхідності відповідати на його листи, таким чином підтвердивши факт вчинення прогулу.

Службовою запискою від 12.07.2017 №2/446 генерального директора Державного концерну «Укроборонпром» повідомлено про відсутність Позивача на роботі з 22.05.2017 (а.с. 151-152, т.1).

Наказом Державного концерну «Укроборонпром» від 25.07.2017 № 129-ОС «Про звільнення ОСОБА_1» Позивача було звільнено за прогул, з виплатою грошової компенсації за невикористану основну щорічну відпустки та невикористану додаткову оплачувану відпустку за особливий характер праці (а.с. 153, т.1). Листом від 26.07.2017 №61/228 Відповідач повідомив Позивача про звільнення та запропонував ознайомитись із наказом про звільнення та отримати трудову книжку. З наказом Позивач ознайомився та отримав трудову книжку 02.08.2017 (а.с.156, т.1).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ст. 43 Кодексу законів про працю України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Відповідач звертався до виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є Позивач, з поданням про надання згоди на розірвання трудового договору з Позивачем, але у встановлений законом строк відповіді не отримав, що підтверджується Актом від 27.06.2017 (а.с. 149, т.1), що свідчить про дотримання Відповідачем вимог ст. 43 КЗпП України при звільненні Позивача.

Таким чином, звільнення Позивача за прогул Державним концерном «Укроборонпром» було здійснено із дотриманням вимог Кодексу законів про працю України.

В позовній заяві Позивач наводить обставини, які на його думку, свідчать про те, що Державним концерном «Укроборонпром» порушується законодавство про працю. При цьому Позивач не вказує, які саме норми законодавства про працю були порушені Державним концерном «Укроборонпром» щодо Позивача особисто та які стосуються безпосередньо трудових прав Позивача. Наведені Позивачем обставини частково стосуються правовідносин не трудового, а іншого (зокрема, в частині особистих немайнових прав особи - цивільно-правового) правового характеру, частково - правовідносин Відповідача із іншими, окремими від Позивача фізичними та юридичними особами (працівниками та профспілковою організацією), які не є учасниками даної справи. При цьому подані Позивачем докази не відповідають вимогам належності, оскільки характеризують обставини, які жодним чином не стосуються заявлених позовних вимог та підстав позову, не доводять порушень Відповідачем законодавства норм про працю безпосередньо у трудових правовідносинах із Позивачем. Позивачем жодними належними, допустимими та достовірними доказами не доведено того, що Державним концерном «Укроборонпром» порушується законодавство про працю стосовно нього особисто.

В позовній заяві Позивач посилається на судову практику щодо розірвання трудового договору з ініціативи працівника на підставі ч. 3. ст. 38 КЗпП України, зокрема постанову Верховного Суду України від 31.10.2012 у справі № 6-120цс12. Проте вказана постанова Верховного Суду України (а.с. 157) містить висновки, які свідчать про правомірність дій Державного концерну «Укроборонпром» при звільненні Позивача зважаючи на наступне. Суд в цій справі дійшов висновку про те, що за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Далі, у вказаній постанові зазначено: «У справі з подібних правовідносин за позовом ОСОБА_5 до ПАТ «КБ «Надра», на ухвалене 11 травня 2012 року судом касаційної інстанції рішення в якій посилається заявник, суд касаційної інстанції вказав, що за наявності факту порушень законодавства про працю працівник має підстави для реалізації передбаченого ч. 3 ст. 38 КЗпП України права на розірвання трудового договору у визначений ним строк з отриманням вихідної допомоги (справа № 6-35524ск11)».

В справах, вказаних Позивачем, судами встановлено факти порушення працедавцем законодавства про працю саме по відношенню до особи, яка звернулась з позовом:

- № 6-34цс13 - порушення строків виплати заробітної плати особі, яка звернулась з позовом;

- № 6-35524св11 -порушення строків виплати заробітної плати особі, яка звернулась з позовом;

- № 6-10082св13 - несвоєчасна виплата заробітної плати особі, яка звернулась з позовом; незаконне притягнення її до дисциплінарної відповідальності, що встановлено судовим рішенням;

- № 6-25976ск15 - порушення строків виплати заробітної плати особі, яка звернулась з позовом;

- № 442/9258/14-ц - порушення строків виплати та зменшення розміру заробітної плати особі, яка звернулась з позовом.

У судових рішеннях по вказаних справах зазначається, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 21.05.2014 у справі № 6-7186св14 дійшов такого висновку: «трудовий договір з позивачем саме з підстав, зазначених ним у заяві не був розірваний, про що йому було відомо , а тому після лікування мав приступити до виконання трудових обов'язків з дати зазначеної у лікарняному листку. З наведених фактичних обставин вбачається, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність порушень норм трудового законодавства при звільненні» .

Таким чином, передумовою для звернення Позивача із заявою про звільнення на підставі ч.3 ст. 38 мають бути порушення Відповідачем законодавства про працю саме стосовно Позивача. Проте, матеріали справи не містять будь-яких доказів порушення Відповідачем законодавства про працю стосовно Позивача.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині розірвання з 19.05.2017 трудового договору, укладеного між Позивачем та Державним концерном «Укроборонпром» на підставі частини 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України задоволенню не підлягають.

Також, звертаючись до суду із вимогою про розірвання трудового договору укладеного між Позивачем та Державним концерном «Укроборонпром» на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України з 19.05.2017, Позивач не врахував, що станом на дату відкриття провадження у справі - 07 серпня 2017 року трудовий договір, який Позивач хоче розірвати, вже розірваний з ініціативи власника 25.07.2017 - отже, відсутній спір між сторонами в цій частині.

Не підлягає задоволенню й вимога про стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Така вихідна допомога має бути виплачена у випадку розірвання трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю. З матеріалів справи суд не вбачає порушень Відповідачем законодавства про працю стосовно Позивача, а трудовий договір з Позивачем був розірваний за ініціативи Концерну за прогул у відповідності до п. 4 частини 1 ст. 40 КЗпП України. Вказана підстава звільнення не передбачає виплати вихідної допомоги, отже така вимога Позивача є безпідставною.

Стосовно вимоги позивача про зобов'язання відповідача сплатити позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу, то суд відмовляє у її задоволенні у зв'язку із тим, що вона є похідною від основної вимоги, яка судом не задоволена. Крім того, в матеріалах справи містяться письмові пояснення Позивача від 03.07.2017 (а.с. 150, т.1), з яких випливає, що прогул Позивача не був вимушеним, оскільки Позивач з власної волі цілеспрямовано не вважав за необхідне приходити на роботу після 20.05.2017.

Не підлягає задоволенню також вимога про стягнення компенсації за невикористані дні щорічних відпусток, оскільки Позивачу належала до виплати грошова компенсація за невикористану основну щорічну відпустку 22 (двадцять два) календарні дні, в тому числі 17 (сімнадцять) календарних днів за робочий період з 07.05.2016 по 06.05.2017 та 5 (п'ять) календарних днів за робочий період з 07.05.2017 по 25.07.2017, та грошова компенсація за 32 (тридцять два) календарних дні невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за особливий характер праці, про що зазначено в наказі від 25.07.2017 №129-ОС. Остаточний розрахунок з Позивачем повністю здійснений 25.07.2017 (а.с.250, т.1, 85-86, т.2), а вимоги Позивача щодо компенсації за всі невикористані працівником дні щорічної та щорічної додаткової відпустки не є правомірними, оскільки така компенсація Державним концерном «Укроборонпром» вже виплачена.

Не підлягає задоволенню вимога Позивача про стягнення коштів не нарахованих та не виплачених за період щорічних відпусток, службових відряджень і днів звільнення від роботи у зв'язку з донорством крові з жовтня 2015 року. Так, в позовній заяві Позивач стверджує про те, що Державним концерном «Укроборонпром» незаконно відмовлено Позивачеві в коригуванні середньої заробітної плати.

Державний концерн "Укроборонпром" утворено відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 року №1221 «Про утворення Державного концерну "Укроборонпром", з включенням до його складу державних підприємств.

Функції з управління Концерном та контроль за його діяльністю здійснює Кабінет Міністрів України (п. 1 Статуту ДК "Укроборонпром", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 №993).

Концерн у своїй діяльності керується Конституцією України, Законом України «Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі», іншими законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Статутом, іншими нормативно-правовими актами (п. 11 Статуту ДК "Укроборонпром").

Органами управління Концерну є Наглядова рада, Рада директорів та Генеральний директор (п. 32 Статуту ДК "Укроборонпром").

Концерн діє на принципах повної господарської самостійності та самоокупності, несе відповідальність за результати своєї господарської діяльності та виконання зобов'язань (п. 6 Статуту ДК "Укроборонпром"), тобто є госпрозрахунковою організацією.

Порядок обчислення середньої заробітної плати визначений Постановою Кабінету Міністрів України от 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (надалі - Порядок № 100).

Згідно з п. 10 Порядку № 100, на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Кроу Хорват ЕйСі Україна», яке включене до Реєстру суб'єктів аудиторської діяльності за рішенням Аудиторської палати України, що підтверджено свідоцтвом про внесення до Реєстру аудиторських фірм та аудиторів від 10.11.2005 № 3681 проведено оцінку необхідності та фінансової можливості коригування розміру середньої заробітної плати на коефіцієнт підвищення посадових окладів з 01 жовтня 2015 року та 01 квітня 2016 року відповідно до п. 10 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100, за результатами якої складено Звіт (а.с. 87-92, т.2). Аудитор прийшов до висновку, що фінансові можливості Концерну у 2015-2017 роках не дозволяли здійснити коригування середньої заробітної плати на коефіцієнт підвищення посадових окладів.

Так, як зазначено в Звіті, за період з 2015 року по 2017 рік значну частку доходів Державного концерну «Укроборонпром» склали немонетарні активи (зокрема, майнові права), які не призводять до фактичного збільшення загального розміру грошових ресурсів Концерну. За вказаний період було винесено низку судових рішень про стягнення на користь Концерну грошових коштів. Проте, в силу неспроможності боржників виплатити встановлені судами суми заборгованостей, вказані рішення на сьогоднішній день не виконані, Концерн володіє лише майновим правом отримати вказані кошти, однак, фактично присуджені кошти не надходили.

У 2015 і 2016 роках Концерном було отримано немонетарні доходи у сумах, що перевищують розмір прибутку до оподаткування. При цьому розмір витрат суттєво перевищує розмір монетарних (грошових) доходів. Окрім того, нарахування немонетарних доходів зумовило збільшення нарахувань з податку на прибуток та частини чистого прибутку, що зменшило чистий фінансовий результат та обігові кошти Концерну за вказані періоди.

Оскільки відсоток зростання витрат на заробітну плату у 2015-2016 годах значно менший за відсоток зростання посадових окладів у зазначених роках що підтверджується Звітом про виконання узгоджених процедур ДК «Укроборонпром», підготованим аудиторською компанією ТОВ «Кроу Хорват Ей Сі Україна» (а.с. 87-92, т.2) та Службовою запискою Директора фінансово-економічного департаменту (а.с. 246), фінансова можливість коригування заробітної плати та інших виплат на коефіцієнт їх підвищення у Концерну була відсутня.

При складенні Звіту Аудитор керувався Міжнародним стандартом супутніх послуг 4400 (надалі - МСПП 4400) "Завдання з виконання узгоджених процедур стосовно фінансової інформації", що призначений для виконання завдань стосовно фінансової інформації.

Відповідно до п. 10 Порядку №100, обов'язок коригування посадових окладів на коефіцієнт їх підвищення виникає у підприємства як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати за проміжок часу до підвищення у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими у колективних договорах (угодах).

Порядком №100 передбачено вичерпний перелік підстав для здійснення коригування посадових окладів на коефіцієнт їх підвищення, а саме: у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, відповідно до актів законодавства, або за рішеннями, передбаченими у колективних договорах (угодах).

Відповідно до ст. 95 КЗпП України, мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

У той же час, заробітна плата Позивача значно перевищує розмір мінімальної заробітної плати, що підтверджується витягами з наказів Відповідача №47ОС від 18.04.2016 (а.с. 239) та 235ОС від 15.10.2015 (а.с. 238) та Звітом про виконання узгоджених процедур ДК «Укроборонпром», підготованим аудиторською компанією ТОВ «Кроу Хорват Ей Сі Україна» (а.с. 87-92, т.2).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оплату праці», джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. Концерн не фінансується з Державного бюджету, що підтверджується Звітом про виконання узгоджених процедур ДК «Укроборонпром», підготованим аудиторською компанією ТОВ «Кроу Хорват Ей Сі Україна».

Відповідно до Порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб'єкта господарювання державного сектору економіки, затвердженого Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі від 02.03.2015 року № 205 (надалі - Порядок № 205), основним плановим документом Концерну є фінансовий план, що складається на кожний наступний рік з поквартальною розбивкою і відображає очікувані фінансові результати в запланованому році.

Пунктом 8 Порядку № 205 передбачено можливість внесення змін до затвердженого фінансового плану один раз на рік, у якому затверджувався такий фінансовий план, та не більше двох разів протягом планового року.

Після підвищення розмірів посадових окладів, відповідні зміни були внесені до фінансових планів Концерну та затверджені Наглядовою Радою Концерну. Зміни передбачали збільшення витрат Концерну на підвищення розмірів посадових окладів без врахування коефіцієнта коригування середньої заробітної плати (а.с. 241-244).

Здійснення Концерном видатків, які не передбачені фінансовим планом, повторне внесення змін до вже зміненого фінансового плану у році, у якому затверджувався такий фінансовий план, суперечило би чинному законодавству.

На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей, таке рішення приймається виконавчим органом підприємства, відповідно до повноважень, встановлених його статутом. Чинним законодавством передбачено право підприємства визначати розмір коефіцієнта коригування для встановлення середньої заробітної плати за час відпусток при підвищенні тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві. Зазначена позиція Верховного Суду України, висвітлена у постанові від 18.02.2015 року по справі № 6-234цс14.

Верховний Суд України у постанові від 07.10.2015 по справі № 6-573цс-15 зазначив, що Рішення щодо застосування коефіцієнту підвищення приймається органом управління підприємства відповідно до повноважень, установлених його статутом.

Такі повноваження в Статуті Концерну у органу управління відсутні.

Накази про підвищення посадових окладів Позивачеві підписані одноособово генеральним директором Концерну, отже, прийняті одностороннім рішенням роботодавця. Тобто підвищення посадового окладу Позивача відбувалося за одноособовими управлінськими рішеннями генерального директора Відповідача, а не на підставі актів законодавства або колективного договору.

Таким чином, Позивачем не доведено наявності встановленого Порядком № 100 випадку обов'язкового коригування середньої заробітної плати на коефіцієнт підвищення посадових окладів. Жоден з наданих Позивачем доказів на обґрунтування правової позиції, не свідчить про існування таких обставин.. Отже, Позивачем не доведено наявність підстав для задоволення позову цій частині. Натомість Відповідачем надано описані вище докази відсутності фінансової можливості для здійснення коригування, що виключає задоволення вказаної позовної вимоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 23, 24, 36, 233, 234 КЗпП України та ст.ст. 12, 81, 82, 141, 258, 263-265, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд, -

вирішив

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного концерну «Укроборонпром» про розірвання трудового договору та стягнення заробітної плати - відмовити.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя