Справа № 489/6226/16-ц
Номер провадження 2/489/206/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року м. Миколаїв,

вул. Космонавтів,81/16 (81/17),

зал судових засідань №11

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретар судового засідання Супрун Т.О.,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_1,

третя особа - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_4, яким просив здійснити поділ майна подружжя; виділити йому у власність 1/2 частину та у власність ОСОБА_4 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Вказував на те, що з 2005 р. по 2016 р. він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час якого сторонами спільно придбано вказану квартиру. Оскільки квартира була придбана сторонами за час перебування в зареєстрованому шлюбі, вона є спільним майном подружжя. Однак на теперішній час сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, в звязку з чим порушено право власності позивача на частку в спільному майні подружжя.

Згідно Ухвали, оголошеної в судовому засіданні від 23.11.2017 року до участі у справі долучено ОСОБА_2 в якості третьої особи.

11.04.2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів. Вказував, що він є поручителем за кредитним договором, за яким ОСОБА_4 отримала кошти на придбання спірної квартири. Проте, оскільки ОСОБА_4 та її чоловік не сплачували кредит, він був змушений сплачувати заборгованість самостійно, через що на теперішній час відповідачі мають йому компенсувати кошти, які він сплатив по кредиту.

Згідно Ухвали від 19.12.2016 року відкрито провадження у справі.

20.02.2017 року Ленінським районним судом м. Миколаєва ухвалено заочне рішення, яке Ухвалою від 22.05.2017 року скасовано.

Ухвалою від 08.02.2018 року відкладено розгляд справи у підготовчому провадженні.

12.04.2018 року Ухвалою обєднано в одне провадження первісний позов та позов третьої особи ОСОБА_2

19.06.2018 року Ухвалою підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті.

Позивач тричі у судове засіданні не з'явився, повідомлявся належним чином.

Відповідно до ч.1 п.2 ч.3 ст.223, ч.8 ст.279 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті..... у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи ( його представника), незалежно від причин неявки, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

Оскільки справа перебуває в провадженні суду тривалий час (з грудня 2016 року) позивач був належним чином повідомлений про розгляд справи, двічі не з'явився у судове засідання, від нього не надійшло заяв про залишення позову без розгляду,закриття провадження у справі, суд вважає за доцільне розглянути справу по суті за відсутністю позивача (його представника).

В судовому засіданні представник відповідача первісні позовні вимоги не визнав та вважав позов безпідставним. Також визнав позов ОСОБА_2 , вказував, що спірна квартира придбана відповідачем за рахунок кредитних коштів та поручителем за кредитними зобовязаннями відповідача перед банком виступав її батько, який через відсутність коштів у сторін зобовязання перед банком з погашення кредиту виконував самостійно.

ОСОБА_2 в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги, які ним заявлено, первісний позов вважав безпідставним.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши надані докази, суд при вирішені справи виходить з такого.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.11.2005 р. по 28.11.2016 р.

Сторони мають доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 14.12.2007 р. на імя ОСОБА_4 було придбано у власність квартиру АДРЕСА_1. Вказана квартира, загальною площею 44,7 кв.м., житловою площею 31,8 кв.м. Даний Договір купівлі-продажу був посвідчений Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7

14.12.2007 р. між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 також був укладений Іпотечний Договір, відповідно до умов якого відповідачка передала в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 44,7 кв.м., житловою площею 31,8 кв.м., зі всіма невідємними її при належностями.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що спірна квартира була придбана під час шлюбу, та є спільною сумісною власністю його та відповідача. Крім того позивач зазначає, що сторони вели спільне господарство, він особисто надавав кошти на погашення кредиту, придбав будівельні матеріали для поліпшення умов проживання в квартирі (квитанції щодо будівельних матеріалів містяться в матеріалах справи). Проте самостійно кредит не сплачував, оскільки він оформлений на дружину, через що у квитанціях зазначалось її прізвище. Він не має офіційно зареєстрованого місця роботи, оскільки постійно працює за наймом, у тому числі й за кордоном.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2333цс15.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 здійснювала погашення кредиту в період перебування в шлюбі з позивачем (на квитанціях її прізвище, оскільки кредит оформлено на неї), а відтак погашення здійснювалось за спільні кошти подружжя, оскільки доказів протилежного відповідачем суду не надано. Відповідач також не надала суду доказів, які б свідчили, що вона здійснювала погашення боргу за іпотекою виключно за власні кошти.

Стосовно позову ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів предявленого до ОСОБА_5 та ОСОБА_4,суд виходить з такого.

ОСОБА_2 зазначає, що він є поручителем за іпотечним кредитом, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4, та повертав кредит як поручитель, оскільки сімя ОСОБА_4 не мала для цього коштів. Зазначає, що саме він погашав кредит, в нього є оригінали всіх квитанцій про сплату кредиту, з яких зокрема вбачається, що кредит сплачувався в смт. Березнегувате, в той час як його донька з чоловіком проживали в м. Миколаєві. Через викладене, позивач просить стягнути з відповідачів кошти сплачені ним за іпотечним договором як поручителем.

14.12.2007 року між ОСОБА_2, ВАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_4, був укладений Договір поруки №309/1, з метою забезпечення виконання зобовязань за Іпотечним Договором, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4.

Згідно умов Договору ОСОБА_2 зобовязується перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником зобовязання за Договором про іпотечний кредит №309 від 14.12.2007 року.

Відповідно до п. п.2.1, 2.2., 2.3 Договору поруки у разі порушення боржником виконання зобовязання кредитор має право вимагати від поручителя виконання зобовязання боржника перед кредитором згідно з умовами Договору про іпотечний кредит в порядку передбаченому цим Договором.

Якщо боржник не в змозі вчасно здійснити черговий платіж у відповідності за Договором про іпотечний кредит, боржник письмово повідомляє про це поручителя та кредитора не пізніше ніж за три дні до моменту настання строку платежу.

Після отримання від Боржника письмового повідомлення щодо неможливості вчасного виконання ним зобовязання за Договором про іпотечний кредит, поручитель має право не пізніше настання строку виконання зобовязання сплатити кредитору суму боргу шляхом перерахування її на рахунок кредитора.

Згідно п.п.2.6., 2.7 Договору поруки при виконанні поручителем зобовязань за Договором про іпотечний кредит №309 від 14.12.2007 року поручитель має право зворотної вимоги до боржника. Кредитор зобовязується вручити поручителю документи, що підтверджують вимоги до Боржника та передати права, які забезпечують виконання цих вимог протягом 5-и днів і з моменту виконання поручителем зобовязань боржника за Договором про іпотечний кредит.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки , яка припадає на нього.

В силу положення ст. 556 ЦК України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Разом з тим, в матеріалах справи містяться квитанції про сплату кредиту від імені ОСОБА_4 (а.с. 95-126) та Довідка від ПАТ «Державний ощадний банк України» про повне погашення кредитної заборгованості за товариством «Державний ощадний банк України» №309 від 14.12.2017 р. (а.с.94), що свідчить про погашення заборгованості саме ОСОБА_4

При цьому, жодних доказів на підтвердження доводів ОСОБА_2, які б свідчили про перехід права вимоги до нього як до поручителя за Договором про іпотечний кредит суду не надано, що в свою чергу вказує на безпідставність цих доводів.

Твердження ОСОБА_2 про те, що саме він сплачував іпотеку, оскільки в квитанціях місцем оплати зазначено смт. Березнегувате, де він проживає, в той час як сімя ОСОБА_4 проживає в м. Миколаєві, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки ОСОБА_5 також зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4 проживала там до придбання квартири, родина з донькою приїздила до батьків гостювати, що не виключає можливість сплати боргу за іпотекою й ними.

Жодних інших доказів, які б вказували на виконання зобовязань за Договором про іпотечний кредит особисто поручителем ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

До того ж, вимоги предявлені до ОСОБА_5 не можуть бути задоволені і через те, що він не був стороною Договору про іпотечний кредит.

Таким чином, суд вважає, що наявні підстави для відмови у прийняті визнання позову третьої особи ОСОБА_2 відповідачем ОСОБА_4, оскільки це порушує права ОСОБА_5 через те, що родинні стосунки між ОСОБА_4 та її батьком ОСОБА_2 дають підстави вважати, що позов направлений виключно на позбавлення майнових прав позивача.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст. ст. 81-89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Недоведеність обставин, на яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене та дослідивши всі надані докази в сукупності, суд дійшов висновку про доведення, а відтак, задоволення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів з ОСОБА_5, ОСОБА_4

В той же час суд вважає не доведеною зазначену вартість вказано нерухомого майна позивачем, оскільки визначена у позові сума не співпадає із вартістю майна у іпотечному договорі, а доказів щодо іншої оцінки суду не надано.

За такого позовні вимоги ОСОБА_5 підлягають задоволенню в частині виділення кожному з подружжя по ? частці спірної квартири без визначення вартості цих часток.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 933 грн. 30 коп. (1% від вартості квартири,визначеної в договорі купівлі-продажу від 14.12.2007 р.).

Керуючись ст. ст. 4, 19, 141-142, 200, 263-265, ЦПК України , суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, судовий збір в розмірі 933 грн. 30 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Ленінський районний суд м. Миколаєва або безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4;

Відповідач - ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5;

Третя особа, яка заявила самостійні вимоги ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6.

Повне судове рішення складено 17.12.2018 року.

Суддя Н.С. Тихонова