Справа № 352/1634/16-ц
Провадження № 2/352/48/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2018 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Гургули В.Б.,

секретаря Кожуховської О.І.

за участю:

сторін та їх представників ОСОБА_1, ОСОБА_2

ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Тисменицького районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, Павлівської сільської ради (правонаступник Ямницька сільська рада Обєднаної територіальної громади) про визнання недійсним свідоцтва про право власності, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності, визнання за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку та зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, Павлівської сільської ради (правонаступник Ямницька сільська рада Обєднаної територіальної громади) про визнання незаконним рішення Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 22 жовтня 1996 року та державного акту на право приватної власності на землю, суд-

в с т а н о в и в :

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсним свідоцтва про право власності, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності, визнання за ним права власності на земельну ділянку. Підставою для звернення до суду стало те, що 11 березня 1997 року позивачем було оформлено Державний акт на право приватної власності на землю Серія ІФ 13-21-2-2137. З того моменту позивач володіє та користується даною земельною ділянкою.

В кінці 2016 року, на належну позивачу земельну ділянку висунула вимогу відповідачка та її батько з огляду на те, що вона їм належить на підставі рішення Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 30 червня 2015 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства» та Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 липня 2015 року, інд.номер 40870178.

Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_4 проти позову заперечувала, зазначаючи, що право власності на земельну ділянку оформлено на підставі заяви її тітки - громадянки ОСОБА_5 (позивачки за зустрічним позовом) про передачу тієї ж земельної ділянки, власником якої вона є з 1990- х років.

Позивач ОСОБА_3 за первісним позовом подав до суду письмову заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на земельну ділянку кадастровий номер :01:005:0384, площею 0,21 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 58, яка належить ОСОБА_4, оскільки у нього є реальні побоювання та загроза щодо того, що під час розгляду справи до часу прийняття рішення спірна земельна ділянка може бути відчужена іншим особам, що утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду.

Суд своює ухвалою від 14.11.2016 року, наклав арешт на спірну земельну ділянку, оскільки невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Павлівська сільська рада, а також Ямницька сільська рада Oб'єднаної територіальної громади, як правонаступник Павлівської сільської ради первісний позов визнала, проти задоволення зустрічного заперечувала, пояснюючи це тим, що Рішення Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 30 червня 2015 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства» було видано помилково.

Відповідачка за первісним позовом заявила відвід головуючому судді Струтинському Р.Р. мотивуючи упередженим та необ'єктивним ставленням головуючого судді щодо розгляду заявленого нею зустрічного позову. Судом прийнято рішення задоволити заяву, справу передано до канцелярії Тисменицького районного суду для вирішення питання про її розгляд в іншому складі суду. Автоматизованим розподілом справа 27.11.2017 року передана на розгляд судді Гургула В.Б.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, прийшов до висновку про задоволення первісного позову в повному обсязі, виходячи з наступних обставин справи.

На початку 90-х років внаслідок розпаювання, ОСОБА_3 була виділена земельна ділянка площею 0,21 га для ведення особистого селянського господарства. Знаходилась ця земельна ділянка в урочищі «Камінне». Тітка ОСОБА_4 - ОСОБА_5 також отримала земельну ділянку площею 0,21 га в урочищі «На лані» (яке з кінця 90-х перейменоване на «Камінне»).

Земельна ділянка, яку виділили ОСОБА_5 територіально знаходилась ближче до будинку ОСОБА_3, і навпаки, виділена ОСОБА_3 земельна ділянка була ближче до її місця проживання, у звязку з чим ними були подані заяви про обмін земельних ділянок.

22 жовтня 1996 року рішенням № 80 виконавчого комітету Павлівської сільської надано дозвіл ОСОБА_5 провести обмін земельної ділянки в кількості 0,20 га в урочищі «На лані» на земельну ділянку в урочищі «Камінне» в кількості 0,20 га, яка належала ОСОБА_3.

В подальшому, позивач за первісним позовом оформив Державний акт на право приватної власності на землю Серія ІФ 13-21-2-2137 від 11 березня 1997 року.

20 років після здійснення обміну земельними ділянками, на належну ОСОБА_3 ділянку висунули вимоги ОСОБА_7 та ОСОБА_4 з огляду на те, що вона їм начебто належить на підставі рішення Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 30 червня 2015 року, «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства» та Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 липня 2015 року, інд.номер 40870178.

Як зазначено в п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 6 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року в редакції чинній на 1996 рік, передача земельних ділянок у власність громадян для ведення особистого селянського господарства провадиться місцевими Радами народних депутатів.

Частиною 2 даної статті передбачено, що громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі купівлі-продажу, дарування та обміну.

Статтею 9 зазначено, що до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність та реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі.

Стяттями 28-29 ЗК України від 1990 року в редакції 1996 року передбачено, що право колективної та приватної власності на земельну ділянку чи її частину припиняється у разі добровільної відмови від земельної ділянки. Припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів.

Відповідно до ч.2 ст. 3 Земельного кодексу України 1990 року в редакції чинній станом на 1996 рік, повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Таким чином, обмін земельними ділянками між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, здійснений у 1996 році є достатньою правовою підставою для виникнення у позивача за первісним позовом права власності на спірну земельну ділянку.

Стосовно набуття права власності на ділянку відповідачкою за первісним позовом, судом встановлено, що громадянці ОСОБА_4 спірна земельна ділянка була передана відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_5 від 19 грудня 2011 року. На підставі чого ОСОБА_4 було отримано рішення Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 30 червня 2015 року, «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства» та Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20 липня 2015 року, інд.номер 40870178.

Частиною 1 ст. 81 ЗК України (в редакції станом на грудень 2011 року) передбачено вичерпний перелік виникнення права власності на землю громадян. Так, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підста ві:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України в редакції, чинній на момент начебто виникнення права власності в ОСОБА_4П, право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою.

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст.657 Цивільного кодексу України станом станом на 18 грудня 2011 року договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Отже, суд переконаний, що нотаріально посвідчена заява ОСОБА_5 не могла призвести до правових наслідків у вигляді переходу права власності на ділянку до відповідачки за певрінсим позовом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Згідно з нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

Виходячи з встановленої судом правомірності набуття позивачем за первісним позовом права власності на спірну земельну ділянку, правомочності власника щодо розпорядження земельною ділянкою площею 0,21 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 58 належить ОСОБА_3

Відповідно до вимог статтей 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити нормам Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної

Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законам, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 2013 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Судом встановлено, що рішення Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 30 червня 2015 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства» та Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20 липня 2015 року, інд.номер 40870178 суперечать ст. 41 Конституції України, ст.ст.81, 126 Земельного кодексу України та чинному станом на день розгляду справи Державному акту на право власності на земельну ділянку від 11 березня 1997 року на ім'я позивача.

Позовні вимоги, викладені у зустрічному позові не підлягають до задоволення з огляду на наступне:

Як зазначено в аналізі Верховного суду України щодо практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України, матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину.

Подаючи зустрічний позов про визнання незаконним рішення Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 22 жовтня 1996 року та державного акту на право приватної власності на землю, яким посвідчено право власності ОСОБА_3 на дві земельні ділянки, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 не наведено достатніх доказів щодо порушення їх прав.

Верховний Суд України дійшов до наступного правового висновку за результатами розгляду справи №6-94цс13 від 25 грудня 2013 року:

Пунктом 5 постанови Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2011 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Однією з обовязкових умов визнання договору недійсним є порушення у звязку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в суду немає правових підстав для задоволення позову.

Також, Верховний Суд України у своїй постанові від 23 травня 2016 року у справі за № 6-605 цс16 вказав наступне:

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи.

Лише при дотриманні цих умов можна говорити про наявність порушеного у позивача права, який підлягає захисту. В протилежному випадку, суд повинен відмовити в задоволенні позову.

Як було зазначено вище, позивачами за зустрічним позовом не вказано яким саме чином повернення земельної ділянки за спірним Державним актом зможе змінити належні їм права та обовязки.

Виходячи із безпідставності позовних вимог зустрічного позову, суд вважає, що строк позовної давності, який просили застосувати представник позивача за первісним позовом до позовних вимог зустрічного позову не може бути застосований, оскільки відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підставі, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Виходячи із вищевикладеного, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в ході розгляду справи позивачем та його представником за первісним позовом в повному обсязі доведені ті обставини, на які вони посилаються як на підстави своїх позовних вимог, позовні вимоги є вмотивованими, обґрунтованими та правомірними.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 10-13, 89, 258-259, 263-264, 354-355 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6, Павлівської сільської ради (правонаступник Ямницька сільська рада Обєднаної територіальної громади) про визнання недійсним свідоцтва про право власності, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності, визнання за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку задоволити в повному обсязі

Визнати недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 липня 2015 року, індексний номер 40870178, на земельну ділянку, розташовану в с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області, кадастровий номер :01:005:0384, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,21 га, видане ОСОБА_4.

Припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,21 га, що знаходиться в с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області, кадастровий номер :01:005:0384, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 58.

Визнати незаконним рішення Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства», площею 0,21 га, що знаходиться в с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області, кадастровий номер :01:005:0384.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку розташовану в с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області. Кадастровий номер :01:005:0384, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,21 га.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, Павлівської сільської ради (правонаступник Ямницька сільська рада Обєднаної територіальної громади) про визнання незаконним рішення Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 22 жовтня 1996 року та державного акту на право приватної власності на землю відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду до апеляційного суду Івано-Франківської області подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Гургула В.Б.