Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2018 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н. М. ,

при секретарі судового засідання Горбані О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача - адвоката ОСОБА_3,

представників органів опіки - Заборенко І.В. та Шевченко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа: орган опіки та піклування в особі Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, свої вимоги мотивувавши тим, що 04 вересня 2010 року позивач ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_2, який зареєстрований Центрально-міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом № 545. Від спільного шлюбу мають спільну доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. 14.06.2017 року рішенням Подільського районного суду м. Києва шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Між сторонами наявний спір про місце проживання дитини. Позивач переконаний, що дитина повинна проживати разом з батьком за його місцем проживання, він має всі необхідні для цього умови. У зв"язку з вищезазначеним позивач просить визначити місце проживання дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком - ОСОБА_1, за адресою його проживання.

В свою чергу відповідач ОСОБА_2 звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини. Мотивує свій позов тим, що приблизно з кінця січня 2017 року ОСОБА_1 не проживає разом з сім»єю, спільного господарства з нею не веде, кошти , які заробляє, витрачає на власні потреби, на утримання спільної доньки грошей не дає. Зазначає, що ОСОБА_1 часто зловживає спиртними напоями, неодноразово підіймав на неї руку в присутності малолітньої доньки. А тому проживання дитини разом з нею буде відповідати інтересам дитини.

В судовому засіданні позивач первісний позов підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, щодо зустрічного позову просив відмовити у їх задоволенні. Надав пояснення, аналогічні викладеним в його позові обставинам, додавши, що дитини не живе з ним з січня 2017 р., але прихильна до нього.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти первинного позову заперечила, просили задовольнити вимоги зустрічного позову. Надали пояснення, налоагічні викладеним в зустрічному позові обставинам.

Третя особа - орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації свого представника не направив у судове засідання, подали заяву про розгляд справи за відсутності представника.

Представники третьої особи - органу опіки та піклування в особі Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, оскільки проживання дитини з матір'ю. Є доцільним та відповідає інтересам дитини, про що надано відповідний висновок органу опіки та піклування.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.).

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.09.2010 р. Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 14.06.2017 р., яке набрало законного сили, шлюб між сторонами розірвано (справа № 758/2754/17).

Сторони по справі є батьками малолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджуються свідоцтвом про народження НОМЕР_3 від 02 квітня 2014 року.

Судом встановлено, що сторони по справі мешкають окремо, з січня 2017 р. дитини проживає з відповідачем.

Обидві сторони у справі мають офіційне місце роботи та дохід, що підтверджується відповідними документами.

Обидві сторони мешкають в орендованих квартирах, що підтверджено актами обстеження умов проживання, складеними спеціалістами служб у справах дітей відповідних РДА.

Згідно висновку Дарницької районного в місті Києві державної адміністрації від 22.02.2018 р. № 101-1625/03, орган опіки та піклування, з метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю - ОСОБА_2

Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно висновку Служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 101 - 1625 / 03 від 22.02.2018 року комісією з питань захисту прав дитини під час засідання 08 лютого 2018 року у присутності обох батьків дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_2, рекомендовано визначити місце проживання дитини з матір"ю ОСОБА_2

Відповідно до ч.4, 5 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, окрім того положення ч. 1 ст. 161 СК, вказують на необхідність з'ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків.

В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: « Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення ».

В частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: « Держави - учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи ».

Статтями 8, 11, 12 Закону України « Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: « Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її. здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Ухвалюючи рішення в справі « М. С. проти України » від 11 липня 2017 року ( заява № 2091 / 13 ), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов'язком батьків діяти в її інтересах.

Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ, та положення національного законодавства.

Декларація, прийнята резолюцією 1386 ( XIV ) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України « Про міжнародні договори України ». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини.

У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов'язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов'язкове.

Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов'язання для країн - учасниць.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько ( - ки ) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Виходячи з наведеного, враховуючи те, що дитина відноситься до вікової категорії дітей молодшого дошкільного віку, відсутність виняткових обставин для розлучення дитини з матір'ю, наявність у відповідача можливості забезпечити умови життя, необхідні для розвитку малолітньої дочки, суд дійшов висновку, що визначення місця проживання дитини з відповідачем буде відповідати інтересам дитини.

При цьому, визначаючи місце проживання дитини з матір'ю, суд вважає за необхідне визначити період, на який суд визначає таке проживання, оскільки суд бере до уваги, що відповідно до ст.29 ЦК України дитина, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання з тим із батьків, які проживають окремо.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки ці вимоги є обґрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Тим самим, оскільки суд дійшов висновку про задоволення зустрічного позову, то в задоволенні первісного позову слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенцією про права дитини, ст.ст. 19,161 Сімейного Кодексу України, ст.29 Цивільного кодексу, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, п.9, 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_2), третя особа: орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з батьком - відмовити в повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_2) до ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1), третя особа: орган опіки та піклування в особі Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з матір'ю - задовольнити в повному обсязі.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю - ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_2) - за місцем проживання останньої до досягнення дитиною 14-річного віку.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Ларіонова