Справа №201/1487/17
Провадження у справі № 2/201/1228/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2018 року Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Трещова В.В. з секретарем судового засідання Ляховою І.В. розглянувши за участю позивача та представника відповідача у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Дніпрометробуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська із позовом до ПАТ «Дніпрометробуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Наказом від 15 травня 2017 року позивач була звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штатного розкладу. При цьому при звільненні з позивачем не був проведений розрахунок, а саме: не виплачена заробітна плата у розмірі 18044 грн. 73 коп. За таких обставин попович В.С. просила суд стягнути на її користь з відповідача заборгованість із заробітної плати за період з серпня по грудень 2016 року в загальному розмірі 18044 грн. 44 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 45220 грн., а також моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні з підстав у позові викладених.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, а саме: не заперечувала проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5000 грн., у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди просила відмовити у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача посилалась на те, що 95% акцій ПАТ «Дніпрометробуд» належать державі в особі Фонду державного майна України, тобто єдиним джерелом фінансування відповідача є кошти Державного бюджету і місцевих бюджетів; будь-яких платежів за січень-травень 2016 року за виконані роботи до відповідача не надходило, тому просила суд при ухваленні рішення врахувати, що затримка розрахунку при звільненні відбулась за відсутності вини відповідача.

Суд, вислухавши позивача і представника відповідача, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доводам та запереченнях сторін в сукупності з наданими письмовими доказами, приходить до наступного.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з вимогами п.1), п. 3).ч.1 ст.129 Конституції України одними з основних засад судочинства є:1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що з 16 вересня 1985 року по 15 травня 2017 року попович В.С. перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Дніпрометробуд» і наказом останнього № 31-ок від 15 травня 2017 року ОСОБА_1 була звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України «у звязку із скороченням штату» (а.с. 5).

Відповідно до довідки ПАТ «Дніпрометробуд» № 3 від 09 лютого 2018 року заборгованість із заробітної плати ОСОБА_1 становить 18044 грн. 73 коп. (а.с. 4).

Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Враховуючи викладені приписи законодавства України, оцінюючі усі докази, які були досліджені судом в ході розгляду даної цивільної справи у їх сукупності та взаємозвязку, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати у розмірі 18044 грн. 73 коп. і середнього заробітку за порушення розрахунку при звільненні у розмірі 45220 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Роблячи такий висновок суд виходить з того, що період прострочення розрахунку становить з 15 травня 2017 року (дата звільнення) по 14 лютого 2018 року (заявлено позивачем), тобто становить 190 робочих днів (в межах позовних вимог), розмір заробітної плати за останні два повних місця, що передували звільненню, становить 9760 грн., а кількість робочих днів за ці два місяця становить 41 день.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про присудження позивачу виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, тобто у розмірі 5950 грн. (238 грн. х 25 робочих днів), допустити до негайного виконання.

При цьому суд критично оцінює посилання представника відповідача в обґрунтування своїх заперечень на відсутність належного фінансування як на причину для не виплати заробітної плати своїм працівникам, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 24 Закону «Про оплату праці», ч. 5 ст. 97 КЗпП оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку, а всі решта платежі власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці; своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Доводи сторони відповідача про відсутність належного бюджетного фінансування не заслуговують на увагу, тому що вказаними нормами виплата заробітної плати не поставлена в залежність від наявності на це коштів у бюджеті.

Крім того, такі доводи відповідача також суперечать практиці Європейського суду з прав людини, викладеній у рішенні в справі «Кечко проти України», згідно з якою реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань, а згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, беручи до уваги, що відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а згідно з положеннями ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог в цій частині і стягнути з відповідача на користь позивача 1000 грн. моральної шкоди.

Судові витрати розподілити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 77-79, 80-82, 89, 95, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дніпрометробуд» (ІКЮО 04880239, м.Дніпро, вул.Шмідта, б.5) на користь ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1) заборгованність по заробітній платі в розмірі 18044 гривні 73 копійки, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 45220 гривень, та моральну шкоду в розмірі 1000 гривень.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дніпрометробуд» (ІКЮО 04880239, м.Дніпро, вул.Шмідта, б.5) на користь держави судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок.

Рішення суду в межах суми виплати за один місяць, а саме в розмірі стягнення 5950 гривень допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 30 днів шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська.

Повний текст рішення складений 03 травня 2018 року.

Суддя В.В. Трещов