Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 758/10772/16-ц

провадження № 61-12196св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом)- ОСОБА_1,

відповідач (позивач за зустрічним позовом)- ОСОБА_2,

третя особа - Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 18 січня 2017 року у складі судді Шаховніної М. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Поліщук Н. В., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з матір'ю.

Позовна заява мотивована тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 23 липня 2005 року, який було розірвано рішенням Подільського районного суду міста Києва від 24 лютого 2015 року.

Під час перебування у шлюбі у них народилася донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У зв'язку з агресивними діями ОСОБА_2 позивач була вимушена піти зі спільної квартири без доньки, а тому на даний момент остання проживає разом із батьком, який перешкоджає їх спілкуванню та участі матері у вихованні дитини.

Розпорядженням Подільської РДА в місті Києві встановлено позивачу ОСОБА_1 час спілкування з малолітньою донькою, однак відповідач грубо порушує дане розпорядження, створюючи перешкоди у зустрічах та спілкуванні з дитиною.

Посилаючись на те, що відповідач постійно перешкоджає їй у спілкуванні з дитиною, що негативно впливає на її емоційний стан, та у добровільному порядку відмовляється вирішити спір, ОСОБА_1 просила визначити місце проживання доньки ОСОБА_3 разом з нею.

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа - Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та позбавлення батьківських прав.

Зустрічна заява мотивована тим, що з 23 липня 2005 року по 24 лютого 2015 року він перебував у шлюбі з відповідачкою. Після народження доньки ОСОБА_3 став помічати, що ОСОБА_1 мало часу приділяла доньці, більшість часу проводила зі своїми друзями, зловживаючи алкоголем, донькою не цікавилася, вихованням не займалася.

Після 2013 року відповідачка зустрічалася з дитиною один раз на тиждень-два, інколи ночувала з донькою, однак дитина більше ніж на одну добу не мала бажання залишатися з матір'ю, часто ОСОБА_1 порушувала умови розпорядження Подільської РДА в місті Києві про вирішення питання щодо участі матері у вихованні малолітньої ОСОБА_3

Посилаючись на те, що проживання доньки з ним відповідає інтересам дитини та те, що відповідачка фактично з народження дитини не виявляє зацікавленості у її вихованні та утриманні, просив визначити місце проживання ОСОБА_3 разом з ним та позбавити відповідачку батьківських прав відносно доньки.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 18 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 з батьком -ОСОБА_2

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилено. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 18 січня 2017 року залишено без змін.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір'ю та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком, виходив виключно з інтересів дитини, врахувавши тривалий час проживання дитини саме з батьком, висновок психологічного обстеження дитини, прихильність дитини до батька на сьогоднішній день та важливість збереження для дитини звичних обставин. При цьому суд зазначив, що залишення дитини з батьком не позбавляє позивача права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з їх недоведеності та необґрунтованості, зокрема встановив, що не доведено той факт, що мати дитини ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно дочки, не доведено, що спілкування матері з дочкою у подальшому може призвести до порушень прав та інтересів малолітньої дитини.

У травні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила змінити вищезазначені судові рішення та задовольнити позов ОСОБА_1, у задоволенні зустрічного позову в частині визначення місця проживання дитини з батьком - ОСОБА_2 відмовити. В іншій частині оскаржувані рішення залишити без змін. При цьому посилалася на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення є неправосудними, ухваленими з порушенням норм матеріального права, оскільки порушують основоположний принцип рівності усіх громадян перед законом та позбавляють позивачку права на сім'ю, а її малолітню дитину - права на материнську любов та піклування.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

03 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що з 23 липня 2005 року по 24 лютого 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народилась донька -ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Донька сторін з вересня 2013 року по взаємній згоді батьків проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1.

Розпорядженням Подільської РДА в місті Києві від 10 вересня 2015 року № 576 встановлено ОСОБА_1 час спілкування зі своєю малолітньою донькою - ОСОБА_3, а саме: щосуботи з 12.00 год. до 18.00 год., інші будні, святкові та дні канікул матір проводитиме час із донькою, враховуючи бажання малолітньої ОСОБА_3.

Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що батьком здійснюється належний догляд за дитиною, він турбується про неї та забезпечує належний розвиток і виховання.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоцільності зміни місця проживання дитини, оскільки вже склався сталий порядок її проживання з батьком, та зміна такої звичної обстанвин може призвести до психоемоційного порушення стану дитини такого віку. Крім того, судом встановлено, що малолітня ОСОБА_3 на даний час проживає у належних умовах, отримує належне піклування та догляд, а тому врахував прив'язаність дитини до батька, її вік та потреби у повсякденному житті.

Зазначене знайшло своє відображення у висновку від 18 жовтня 2016 року № 106-6446 Подільської районної у місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування, у висновках психологічного обстеження малолітньої ОСОБА_3, виданих Міським центром дитини від 18 серпня 2015 року № 098 та 06 липня 2016 року № 51.

Крім того, ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Суди дійшли правильного висновку про залишення дитини проживати з батьком у звичних для неї умовах та виключно в інтересах дитини.

При цьому суд законно зазначив, що у разі зміни обставин, пов'язаних із віком дитини, при наявності спору між батьками як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернення до суду із позовом про визначення місця проживання дитини.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, визначивши місце проживання малолітньої дитини разом з батьком.

Доводи касаційної скарги необґрунтовані, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судами повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законні і обґрунтовані рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 18 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністраціїпро визначення місця проживання дитини з матір'ю, та в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило