Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 161/165/17

провадження № 61-32347св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якого діє представник ОСОБА_6, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 березня 2017 року, у складі судді Івасюти Л. В., та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 06 червня 2017 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Грушицького А. І., Русинчука М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 22 січня 2014 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач позичив грошові кошти: 41 300 грн із поверненням позики на строк до 01 березня 2014 року. Відповідач зобов'язання щодо повернення коштів за договором позики в добровільному порядку не виконав.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_4 просив стягнути із ОСОБА_5 41 300 грн заборгованості; проценти за користування коштами в сумі 22 350,64 грн; інфляційні в сумі 40 391,40 грн; річні в сумі 3 625,35 грн, всього: 107 667,39 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 березня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 107 667,39 грн, з них: 41 300 грн - суми позики; 22 350,64 грн - проценти за користування коштами; 40 391,40 грн - інфляційні; 3 625,35 грн - три відсотки річних.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що розписка підтверджує факт передачі ОСОБА_4 та отримання ОСОБА_5 грошей, які останній у встановлений строк не повернув, тому у зв'язку з невиконанням боржником зобов'язань за договором позики наявні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог про стягнення боргу за цим договором разом з відсотками за користування грошовими коштами, інфляційними та трьох відсотків річних, розмір яких відповідачем не спростовано.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 06 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що розписка від 22 січня 2014 року як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, містить сторони, між якими склалися правовідносини позики, умови отримання позичальником в борг коштів із зобов'язанням їх повернення та дату отримання коштів. Відповідач у добровільному порядку не повертає отримані від позивача кошти, а тому позивач має право на повернення коштів відповідно до статті 1049 ЦК України, у строк та в порядку, що передбачені цим договором.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, в інтересах якого діє представник ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили справжню правову природу укладеного між сторонами договору не надали оцінки зазначеному у розписці про отримання коштів і зобов'язання їх повернути, не зробили висновку чи не брався борг із зобов'язанням його повернення. Зазначає про те, що грошові кошти не були отримані відповідачем, факт передачі коштів відсутній. Крім того, існує інша розписка, згідно з якою ОСОБА_4 позичав кошти у відповідача.

01 червня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 22 січня 2014 року ОСОБА_5 взяв в борг у ОСОБА_4 кошти в розмірі 41 300 грн, та зобов'язався повернути їх до 01 березня 2014 року.

На підтвердження вищевказаної домовленості між сторонами, укладення договору позики, отримання коштів відповідачем ОСОБА_5 була написана та власноручно підписана розписка позивачу.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Згідно із нормами статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Установлено, що розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов'язання щодо їх повернення, строк повернення, при цьому написана власноручно ОСОБА_5

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Установлено, що позичальником на час розгляду справи позика не повернута, а тому зобов'язання ОСОБА_5 щодо повернення позивачу боргу продовжують існувати і він їх не виконує.

На підставі частини першої статті 1048 ЦК України позивач має право на одержання від відповідача процентів від суми позики. Оскільки укладений між сторонами договір позики не є безпроцентним, а у наданій розписці від 22 січня 2014 року не визначено розмір процентів за користування коштами, такі проценти необхідно стягнути в розмірі, розрахованому на рівні облікової ставки Національного банку України.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, також вважав, що у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання перед ОСОБА_4 відповідно до частини першої статті 1050 та частини другої статті 625 ЦК України вона має сплатити на його користь суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, незалежно від сплати процентів, належних позикодавцю згідно з вимогами статті 1048 ЦК України.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, місцевий суд з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що розписка від 22 січня 2014 року містить усі вищевказані реквізити та дає підстави стверджувати про наявність підстав для стягнення коштів за цією розпискою, дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача наявної заборгованості.

Доводи касаційної скарги щодо наявності іншої розписки, згідно з якою ОСОБА_4 позичав кошти у відповідача, не мають значення для вирішення справи, не є предметом спору. Судами дано належну правову оцінку зібраним доказам, в тому числі розписці, в якій викладено зобов'язання позичальника повернути борг позикодавцю, зазначена дата її складання та дата виконання зобов'язання. При цьому відповідач не надав суду жодних доказів і ніяким чином не обґрунтував свої доводи про іншу правову природу укладеного між сторонами правочину.

Відсутність у розписці посилання, на виконання якого саме зобов'язання відповідач повинен сплатити обумовлену суму грошових коштів позивачу, не має правового значення для вирішення спору, оскільки дана обставина не є обов'язковою умовою договору позики.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції позбавив відповідача права на належний захист, оскільки останній не був присутній у судовому засіданні, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до норм цивільного процесуального закону щодо судових викликів і повідомлень на адреси місця проживання (перебування) відповідачів, які зазначені у позовній заяві та надані відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи, рекомендованим листом із повідомленням про вручення направлено судові повістки. При цьому, будь-яких поважних причин для відкладення розгляду справи у своїй заяві відповідач не зазначив.

Крім того, звертаючись до суду з апеляційною скаргою та в процесі апеляційного провадження, відповідач реалізував свої процесуальні права щодо наведення обґрунтованих доводів та заперечень у справі, проте не спростував належними та допустимими доказами висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якого діє представник ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк