Провадження № 2/761/2064/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Макаренко І.О.,

при секретарі Триндюк А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду, в порядку загального провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом в якому просили суд: визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі є власниками квартири за адресою: АДРЕСА_1. З 2002 року ОСОБА_1 проживала однією сімєю з ОСОБА_5 та його прохання в належній позивачу квартирі були зареєстровані діти останнього - ОСОБА_3 та ОСОБА_4. З 2010 року відповідачі почали проживати окремо, проте залишилися зареєстровані в зазначеній квартирі, у зв'язку з чим, позивачі змушені нести зайві витрати по сплаті житлово-комунальних послуг.

Позивачі в судове засідання не з'явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримали та просили задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, подали до суду заяви, в яких просили справу розглядати за їх відсутності, позов визнали в повному обсязі, та зазначили, що дійсно з 2010 року не проживають за вищевказаною адресою та позивачами не чинилося жодних перешкод щодо проживання у зазначеній квартирі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

ОСОБА_1 є власником ? часток квартири за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло. Виданого 29 серпня 1995 року Виконкомом Радянської райради м. Києва на підставі розпорядження №11825 від 29.08.1995 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 21 грудня 2016 року державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Майхеркевич О.І. за реєстровим №4-590.

ОСОБА_2 є власником ? частини квартири за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло. Виданого 29 серпня 1995 року Виконкомом Радянської райради м. Києва на підставі розпорядження №11825 від 29.08.1995 року.

В вищевказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

З 2010 року, відповідачі не проживають зазначеній квартирі, що самі підтвердили у своїх заявах.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 150 ЖК Української РСР зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно до п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підстав рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові 6-467цс15 від 01.07.2015 р.

Виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає що позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 і, підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.

Керуючись Конституцією України, ст. 71, 72, 150 ЖК УРСР, ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 137, 141, 258, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: