Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 716/950/15-ц

провадження № 61-5956св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - орган опіки та піклування Заставнівської районної державної адміністрації Чернівецької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області у складі судді Пухарєвої О. В. від 28 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області у складі колегії суддів: Одинака О. О., Береславського О. Г., Лисака І. Н., від 14 червня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

04 серпня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування Заставнівської районної державної адміністрації Чернівецької області про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною та визначення порядку участі батька у вихованні дитини.

Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовував тим, що у нього та ОСОБА_6 є спільна донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач створює перешкоди для його зустрічей з дитиною, не допускає позивача до спілкування з донькою. Вважає вказані дії відповідача протиправними та такими, що порушують його права, як батька дитини.

Із урахуванням зазначеного, а також уточнених позовних вимог, позивач просив позов задовольнити: зобов'язати ОСОБА_6 не чинити йому перешкоди у спілкуванні з донькою ОСОБА_6; визначити участь батька у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_6 шляхом встановлення систематичних побачень у присутності матері у приміщенні кафе «Піцерія» торгово-оздоровчого комплексу по вул. Незалежності, буд. 111-Б в м. Заставна Чернівецької області в періоди з 20 грудня по 05 січня, з 10 травня по 25 травня та з 01 серпня по 31 серпня - кожні понеділок, середу та п'ятницю з 18 до 20 години, кожну суботу з 15 до 19 години, кожну неділю з 10 до 14 години, а також безперешкодно спілкуватися з дитиною засобами дистанційного зв'язку (телефон, скап, вайбер); після досягнення дитиною семирічного віку дозволити батьку самостійно організовувати та проводити на території України щорічний відпочинок та оздоровлення ОСОБА_6 в період літніх та зимових шкільних канікул.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2016 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_4 перешкоди у спілкуванні з донькою. Визначено порядок його спілкування з дитиною шляхом встановлення систематичних побачень в присутності матері щорічно в періоди з 20 грудня по 05 січня, з 10 травня по 25 травня, з 01 серпня по 31 серпня за графіком: кожну середу з 18 по 20 годину, кожну суботу з 11 по 13 годину, для яких визначити місце зустрічі в приміщенні кафе «Піцерія» торгово-оздоровчого комплексу, який розташований по вул. Незалежності, буд. 111-Б в м. Заставна Чернівецької області. В задоволені решти позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок неприязних відносин, що склалися між батьками, ОСОБА_6 не бажає, щоб батько дитини приймав участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, а отже чинить перешкоди у реалізації позивачем свого права. ОСОБА_4 є здоровою, працевлаштованою, матеріально забезпеченою людиною, без шкідливих звичок. Судом враховано його позитивне ставлення до виконання батьківських обов'язків, відсутність в Україні будь-якого іншого інтересу, крім доньки, його наполегливе прагнення систематично спілкуватися із своєю дитиною. Жодних доказів про те, що позивач не може приймати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, а також про те, що таке спілкування може зашкодити дитині, матеріали справи не містять. Для налагодження психоемоційного зв'язку між батьком та донькою визнано доцільним встановити час їх систематичних зустрічей по дві годити двічі на тиждень з обов'язковою присутністю матері (яка володіє італійською мовою та може допомогти долати мовний бар'єр під час побачень), щоб таке спілкування не зашкодило дитині. Доцільним місцем для побачень визнано приміщення кафе «Піцерія» торговельно-оздоровчого комплексу по вул. Незалежності, 111‑Б у м. Заставна. Порядок спілкування, запропонований органом опіки та піклування, визнано таким, що не в повній мірі відповідає інтересам дитини та може негативно впливати на її емоційний стан та здоров'я.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 14 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено. Другий абзац його резолютивної частини після слів «Зобов'язати ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_4 перешкоди у спілкуванні з донькою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1», викладено у наступній редакції: «та визначити порядок спілкування ОСОБА_4 з дитиною шляхом встановлення систематичних побачень щорічно в періоди з 20 грудня по 05 січня, з 10 травня по 25 травня, з 01 серпня по 31 серпня за графіком: кожну середу з 18 по 20 годину, кожну суботу з 11 по 13 годину за місцем проживання дитини». В решті рішення районного суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було враховано, що негативні відносини, які існують між батьками дитини, можуть вплинути на інтереси і стан дитини. Суд першої інстанції фактично примусив відповідача, проти її волі, до спілкування з особою, з якою у неї склались неприязні стосунки, чим порушив її особисті права, а тому, позивачу слід надати право на побачення з дитиною без обов'язкової присутності матері, за місцем проживання дитини.

06 липня 2016 року ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 14 червня 2016 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник посилається на те, що висновки судів попередніх інстанцій не відповідають фактичним обставинам справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. ОСОБА_6 посилається на те, що позивач не є батьком дитини, а нетривалі стосунки, які мали місце між сторонами спору, не підтверджують батьківства позивача відносно малолітньої доньки ОСОБА_6. За час проживання в Італійській Республіці та в Україні позивач жодних відносин із нею не підтримував, матеріальної допомоги не надавав, дитиною не цікавився. Відповідно до Гаазької Конвенції представлені позивачем акти про народження дитини, що підтверджують його батьківство, визнаються Україною, однак відповідач розпочала в Італії процедуру оспорювання батьківства. Крім того, позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували створення перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною. Запропоновані позивачем способи його участі у спілкуванні з дитиною не є конкретизовані і унеможливлюють їх виконання. Позивач жодного разу не звертався до органу опіки і піклування із заявою про визначення способів його участі у вихованні доньки.

15 липня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі.

17 серпня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на подану касаційну скаргу. У свої запереченнях позивач посилається на те, що перешкоди у спілкуванні із дитиною існують, що підтверджуються рішенням суду м. Павія від 13 червня 2014 року та рішенням суду у справах неповнолітніх м. Мілан від 24 жовтня 2013 року. Італійським судом саме через поведінку відповідача було встановлено порядок участі ОСОБА_4 у вихованні дитини. Відповідач, незважаючи на судову заборону, вивезла дитину із Італії, що стало значною перешкодою у спілкуванні батька із донькою. Протягом усього розгляду справи ОСОБА_6 ставила під сумнів батьківство ОСОБА_4 відносно малолітньої ОСОБА_6, однак відповідного позову про оспорювання батьківства не подавала, про призначення відповідних експертиз клопотання не заявляла.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування Заставнівської районної державної адміністрації Чернівецької області про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною та визначення порядку участі батька у вихованні дитини призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає в Республіці Італія та є громадянином цієї держави.

У сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 в Республіці Італія народилася спільна донька ОСОБА_6, що підтверджується офіційними документами, складеними на території Італійської Республіки. Батьківство ОСОБА_4 щодо дитини підтверджується актовим записом про народження № 106 від 06 лютого 2014 року (а.с.126, 127).

Рішенням Міланського суду у справах неповнолітніх (Республіка Італія) від 24 жовтня 2013 року дозволено ОСОБА_4 визнати донькою неповнолітню ОСОБА_6, яка народилася в м. Вогера (провінція Павія) ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 130-139).

13 червня 2014 року судом міста Павія (Республіка Італія) у справі № 916/2014 винесено рішення, в якому суд розпорядився доручити ОСОБА_6 (яка народилася в місті Вогера 07 листопада 2011 року) обом батькам, з проживанням з мамою. Судом визначено порядок зустрічей дитини із батьком із залученням при таких зустрічах соціальних служб міста Костеджіо. Покладено на ОСОБА_4 зобов'язання виплачувати на утримання неповнолітньої доньки допомогу щомісячно у розмірі 300,00 євро, а також інші витрати, пов'язані із вихованням та надання медичних послуг. Також суд доручив соціальним службам міста Кастеджіо заохочувати зустрічі між батьком і донькою, у разі необхідності, у присутності педагога на перших зустрічах або під час передачі (а.с. 18-20).

У відповідності до статті 5 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19 жовтня 1996 року (набрала чинності для України 01 лютого 2008 року) судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням статті 7 Конвенції, у разі зміни звичайного місця

проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають

органи Держави нового звичайного місця проживання.

Рішенням суду міста Павія від 13 червня 2014 року у справі № 916/2014 визначено порядок спілкування батька ОСОБА_4 з донькою ОСОБА_6, виходячи із того, що дитина разом із її матір'ю ОСОБА_6 проживають у місті Костеджіо, Італійська Республіка. До організації спілкування батька з дитиною судом залучено соціальні служби міста Кастеджію, а періоди побачень дитини були визначенні із урахуванням національних свят, які є традиційними для італьського суспільства.

З урахуванням того, що ОСОБА_6 змінила своє місце проживання і місце проживання своєї дитини ОСОБА_6 на АДРЕСА_1, українські суди є компетентними у тому, щоб визначити порядок спілкування батька ОСОБА_4 з донькою ОСОБА_6, виходячи із звичайного місця проживання дитиниі з урахуванням її найкращих інтересів.

Суди встановили, що малолітній дитині ОСОБА_6 на час розгляду справи виповнилося три роки (станом на момент касаційного перегляду справи - п'ять років), вона проживала разом із своєю матір'ю ОСОБА_6 в належному їй будинку АДРЕСА_1 (а.с.69-71).

Дитина відвідувала Заставнівський дошкільний навчальний заклад № 1, її вихованням та навчанням займалася мати ОСОБА_6 (а.с. 65). Дитячу установу дитина відвідувала з понеділка по п'ятницю.

Відповідно до висновку від 25 грудня 2015 року № 01-32/21-3089 орган опіки та піклування Заставнівської РДА вважав доцільним визначити способи участі у вихованні та вільному спілкування батька з малолітньою ОСОБА_6 шляхом побачень за наступним графіком: в період з 20 грудня по 05 січня, кожної середи та суботи з 10 по 13 годину, з 10 травня по 25 травня, кожної середи, неділі з 15 по 19 год., з 01 серпня по 31 серпня, кожного вівторка та суботи з 10 години по 14 годину в присутності матері (а.с. 146, 147).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до частин п'ятої та шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частинами другою та третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання.

Статтею 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Згідно із частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно із статтею 16 вказаного Закону дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом.

Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання.

За нормами частини другої статті 141, статей 153, 157 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого в незміненій частині погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 є батьком малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується матеріалами справи, зокрема документами, виданими уповноваженими органами і судами Італійської Республіки, які не спростовані відповідачем. Батько дитини є матеріально-забезпеченою людиною, активно і стабільно проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із своєю дитиною. Жодних обставин, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітньою донькою судами не встановлено, а відповідачем не доведено. Внаслідок неприязних відносин, що склалися між сторонами, ОСОБА_6 фактично не бажає, щоб батько дитини приймав участь у вихованні та спілкуванні з дитиною та чинить перешкоди у здійсненні позивачем свого права. Однак, право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення порядку спілкування дитини з батьком, апеляційний суд, враховуючи інтереси сторін спору та інтереси малолітньої ОСОБА_6, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зобов'язання судом першої інстанції ОСОБА_6 брати участь у спілкуванні дитини з батьком може негативно вплинути на інтереси дитини, оскільки між батьками дитини склалися негативні відносини, а примушування ОСОБА_6 перебувати під час побачень батька із донькою є також порушенням особистих прав ОСОБА_6

Змінюючи місце побачень батька з дитиною, а саме за місцем проживання дитини, апеляційний суд із урахуванням віку дитини, стосунків які склалися між сторонами спору, дійшов обґрунтованого висновку про те, що визначення місця побачення позивача з дочкою не повинно перешкоджати ОСОБА_4 разом з дитиною виходити на прогулянку, відвідувати заклади культури, торговельні, розважальні та інші заклади з урахуванням необхідності розвитку дитини. Касаційний суд враховує, що позивач погоджується із судовими рішеннями і судові рішення не оскаржує.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду та місцевого суду в незміненій частині, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач довів своє батьківство відносно малолітньої доньки ОСОБА_6, а також своє право на участь у вихованні та спілкуванні із своєю дитиною. Відповідач зі свого боку не надала суду належних доказів, які б спростовували батьківство позивача, та доказів, які б вказували на неможливість спілкування батька із донькою, або ж на те, що таке спілкування буде негативно впливати на дитину. Враховуючи, що позивач є громадянином іншої держави, постійного місця проживання в Україні він не має, апеляційний суд правильно визначив порядок спілкування батька із його малолітньою донькою.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення апеляційного суду та рішення місцевого суду в незміненій частині ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2016 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк