Житомирський апеляційний суд
Справа №278/29/18 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 46 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 278/29/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та скасування реєстрації місця проживання

за апеляційною скаргою ОСОБА_2на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 10 травня 2018 року, ухвалене головуючим суддею Грубіяном Є.О. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, а також скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 у вищезгаданому будинку.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником вказаного житлового будинку, в якому зареєстрований його брат - відповідач по справі. З 1984 року ОСОБА_3 не проживає у даному будинку, і його реєстрація перешкоджає позивачу у повній мірі розпоряджатись вищевказаним нерухомим майном та реалізовувати свої права власника.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 10 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення у справі про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, суд неповно з'ясував всі обставини, що мають значення для справи. Ним було подано заяву про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, оскільки дана справа потребує детального розгляду, але суд проігнорував дану обставину та розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження. Крім того, в судовому рішенні суд послався на недоведеність факту не проживання відповідача у належному йому будинку, але такі висновки суду є неправильними так як він надав усі докази.

Позивач та його представник - адвокат ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги і дали пояснення, які відповідають ним.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційну скаргу є необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення. Вважає, що позивач неправильно зазначає законодавство, яким передбачено визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Окрім того, в гаражі за даною адресою знаходиться його транспортний засіб, який належить йому на праві власності, також, як до смерті матері так і після смерті він постійно приїздив та проживав у будинку, в якому залишились речі які являються його власністю. Факт його відсутності понад рік позивачем не доведений, таким чином відсутні підстави для висновку, що він зареєстрований у будинку, але не проживає там.

У судовому засіданні ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнав, і надав пояснення, які відповідають змісту його відзиву на апеляційну скаргу позивача.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 367 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України з огляду на наступне.

Встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 14.08.2010 належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с.6-8). До укладення названого договору дарування спірний житловий будинок належав матері сторін - ОСОБА_5 і в ньому, в тому числі, зареєстрований як член сім'ї відповідач ОСОБА_3 (а.с.6-8,10).

Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пунктом 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла.

Кваліфікуючи спірні правовідносини, з урахуванням того, що позивач - власник будинку, а відповідач - його рідній брат (колишній член сім'ї попереднього власника житлового приміщення), який був зареєстрований у цьому будинку, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 405 ЦК України, проте необґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Зважаючи на предмет спору та встановлені обставини у цій справі, колегія суддів не вбачає підстав для вирішення питання про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у відповідності до положень норм ЖК УРСР та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року.

Відповідно до матеріалів справи та пояснень сторін відповідач постійно проживав у спірному будинку, будучи сином попереднього власника будинку і братом нинішнього, набув права користування житловим приміщенням та зареєстрував своє місце проживання в ньому. Проте, фактично з 1984 року ОСОБА_3 не проживає у названому будинку, а лише зберігає в гаражі свій автомобіль «М-412». Вказані обставини відповідач підтвердив під час апеляційного розгляду справи та додатково пояснив, що він тривалий час проживає у АДРЕСА_2, що належить його цивільній дружині. Не заперечив того, що дійсно не проживає у спірному будинку, не приймає участі у витратах на його утримання, не сплачує платежі за використану електроенергію та спожитий газ, але бажає бути зареєстрованим у ньому. Факт непроживання відповідача за вказаною адресою з 2011 року підтверджується також довідкою № 1238 від 03.05.2018, виданою секретарем Оліївської сільської ради Житомирського району (а.с. 50).

Оскільки відповідач визнав факт свого не проживання у спірному будинку без поважних причин понад один рік, доказів того, що позивач чинить йому перешкоди у користуванні даним житлом не надав, тому суд вважає обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Вказані обставини могли бути встановлені судом першої інстанції у разі розгляду справи за правилами загального позовного провадження, як на тому наполягав позивач (а.с.30). Недотримання судом вимог процесуального закону є підставою для скасування судового рішення в порядку п.7 ч.1 ст. 376 ЦПК України.

Що стосується позовних вимог щодо скасування реєстрації місця проживання відповідача, то апеляційний суд не вбачає правових підстав для їх задоволення з огляду на таке.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе за умови наявності судового рішення про втрату нею права користування цим житлом чи у зв'язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

Крім того, орган уповноважений на вчинення відповідних дій до участі у справі не притягався, а відтак на нього не може бути покладений судом цей обов'язок.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, відтак у відповідності до п.п.1,3,4 ч.1 та п.7 ч.3 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2

У відповідності до положень статті 141 ЦПК України із відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню судовій збір, сплачений останнім при зверненні до суду та поданні апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 10 травня 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1600 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді:

Повний текст постанови складений: 14 листопада 2018 року