судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду Погрібного С. О.
у справі № 465/1120/15-ц
постанова Верховного Суду від 12 вересня 2018 року

Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України викладаю окрему думку.

Щодо змісту та підстав ухваленого судового рішення

Постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2017 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності, скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалюючи у цій справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності, колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виходила з такого.

1) Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18, суди не наділені повноваженнями на підставі судового рішення звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

2) Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) є способом виключно позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, а застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки є виключно позасудовим способом урегулювання спору, який сторонами встановлений самостійно у договорі.

Щодо обставин справи № 14-38цс18, які покладені в основу постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року

Визначаючи наявність підстав для застосування у справі, що переглядається, правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18, Верховний Суд зобов'язаний був врахувати конкретні обставини, встановлені судами у зазначеній справі, а також дати їм оцінки з урахуванням правових висновків, викладених у згаданій постанові Великої Палати Верховного Суду.

У наведеній постанові у справі, що переглядалася Великою Палатою Верховного Суду, суди встановили конкретні обставини, на підставі яких сформулювали певні висновки.

У пункті 4.3 договору іпотеки, який був предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду, зазначено, що звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно або прийняти його у власність у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у порядку, визначеному Законом. Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог.

Пунктом 4.4 цього договору передбачено, що у випадку, коли виконання пункту 4.3 договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, у тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса, або звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду.

Відповідно до пункту 4.5 договору іпотеки реалізація майна здійснюється іпотекодержателем самостійно шляхом укладення від свого імені договорів купівлі-продажу майна з третіми особами, а в разі звернення стягнення на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса - в порядку, визначеному Законом.

Згідно з пунктом 11 іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у тому числі якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів за ним).

Відповідно до підпункту 12.3.1 іпотечного договору сторонами здійснено застереження про задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України

«Про іпотеку».

За змістом наведеної статті Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

При цьому, стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Таким чином, у справі № 14-38цс18, яка переглядалась Великою Палатою Верховного Суду, сторонами договірних правовідносин фактично передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки виключно шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем у позасудовому порядку.

Щодо обставин справи, яка переглядається Верховним Судом в цьому провадженні

У справі, що була предметом цього касаційного перегляду, існує відмінна від наведеної правова ситуація, оскільки у цій справі судами встановлено, що згідно з пунктом 6.3 договору іпотеки за вибором іпотекодержателя застосовується один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя, кожний з яких застосовується у певному порядку: судовому, позасудовому або на підставі договору сторін.

Отже, виходячи з системного аналізу пункту 6.3 договору іпотеки, необхідно брати до уваги, що підставою класифікації можливих способів захисту цивільних прав та інтересів іпотекодержателя є порядок їх застосування: кожному обраному порядку захисту порушеного права чи інтересу сторони відповідає один або декілька способів захисту такого права або інтересу.

Відповідно до цього пункту іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя:

- за рішенням суду про звернення стягнення у встановленому законодавством порядку абопро набуття у власність предмета іпотеки (підпункт 6.3.1);

- у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (підпункт 6.3.2);

- згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим у пунктах 6.4 та 6.5 цієї статті договору (підпункт 6.3.3);

- інші способи, що не суперечать законодавству України на момент звернення стягнення (підпункт 6.3.4).

Тобто конструкція пункту 6.3 договору іпотеки диференціює окремі способи звернення стягнення на предмет іпотеки, що підлягають застосуванню, у залежності від певного порядку їх застосування: у судовому порядку - за рішенням суду, у позасудовому порядку - на підставі виконавчого напису нотаріуса, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя - та/чи в інші способи, що не суперечать законодавству України.

У свою чергу, кожен із підпунктів, якими передбачені певні способи захисту, відповідає визначеному індивідуальному порядку його застосування. Так, зокрема підпункт 6.3.3 договору іпотеки за своїм порядком кореспондується із пунктом 6.4 цього договору, згідно із яким звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися у позасудовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому статтею 37 Закону.

Стосовно способу, визначеного у підпункті 6.3.1 договору іпотеки, то сторони договору однозначно визначили, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися за рішенням суду про набуття у власність предмета іпотеки.

Тобто сторони, уклавши іпотечний договір, погодили усі його умови, у тому числі, встановили певні способи захисту цивільних прав та інтересів, передбачивши можливість звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки. У цьому сторони застосували належні їм права, передбачені в абзаці другому частини другої статті 16 ЦК України.

Згідно з правилом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У абзаці дванадцятому частини другої статті 16 цього Кодексу визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом (ніж це визначено у частині другій цієї статті), що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Тобто, виходячи з принципу диспозитивності положень актів цивільного законодавства та реалізуючи право на саморегулювання цивільних відносин його учасниками необхідно визначити, що сторони цивільно-правового договору наділені правом, за загальним правилом, встановити у такому укладеному договорі не лише певні його умови, пов'язані зокрема з його виконанням тощо, а й певні способи захисту своїх цивільних прав та інтересів на випадок його порушення учасниками договірних відносин. Такі способи захисту цивільних прав та інтересів можуть як відповідати положенням актів цивільного законодавства, так й бути відмінними від тих способів захисту, що передбачені у них.

Нормативною підставою для саморегулювання цивільних відносин їх учасниками є положення частини третьої статті 6 ЦК України.

Відповідно до наведених норм права сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо зазначено про це, а також у разі, якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

У справі, що переглядається, сторони іпотечного договору, сформулювавши правило про можливість захисту цивільних прав та інтересів іпотекодержателя у спосіб, відмінний й не передбачений чинними актами цивільного законодавства, правомірно відступили від положень наведених актів, скориставшись своїм правом на саморегулювання цивільних відносин.

Узагальнені висновки

Суд зобов'язаний був виходити з того, що спосіб захисту, визначений в договорі, який не передбачений в акті цивільного законодавства для таких цивільних відносин, підлягає застосуванню будь-яким судом, у розгляді якого перебуває такий спір. Суд зобов'язаний керуватися тим, що договір у спірних правовідносинах є самостійним їх регулятором, а тому безумовно підлягає врахуванню та застосуванню судом.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, допоки цю презумпцію не буде спростовано, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, мають бути захищені судом у будь-який із передбачених договором спосіб, а обов'язки, що виникли за таким договором, підлягають виконанню.

Викладений підхід до спірної правової ситуації відповідає правовій позиції, сформульованій у цитованій постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року, оскільки за встановлених у зазначеній справі обставин однією з підстав для відмови у позову був висновок про те, що сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Наведений підхід повною мірою відповідає правилу, викладеному в абзаці дванадцятому частини другої статті 16 ЦК України щодо застосування способу захисту цивільних прав та інтересів у спосіб, визначений у договорі.

На моє переконання, у справі, що переглядається, сторони у договорі іпотеки досягли домовленості про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися за рішенням суду про набуття іпотекодержателем у власність предмета іпотеки, тобто суд вправі захистити цивільне право іпотекодержателя у спосіб, встановлений договором, що не суперечить правилу частини другої статті 16 ЦК України.

Підсумовуючи викладене, у справі, що переглядалася, правомірним й обґрунтованим є рішення про відмову у задоволенні касаційної скарги й залишення без змін рішення Апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2017 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності.

Суддя С. О. Погрібний