ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3192/18 Номер провадження 22-ц/814/571/18Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж.В. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі:

головуючого судді-Хіль Л.М.,

суддів: Абрамова П.С., Карпушина Г.Л.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 жовтня 2018 року ухваленого під головуванням судді Кузіної Ж.В. о 15 год. 12 хв. (повний текст рішення складено 05 жовтня 2018 року) по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь борг у розмірі 74525,07 грн., що складається з основної суми боргу - 70566,66 грн., індексу інфляції за весь час прострочення - 3082,61 грн. три проценти річних від простроченої суми - 875,80 грн.

В обґрунтування вимог вказував, що він передав відповідачу у борг кошти у розмірі 2800 доларів США, що підтверджується розпискою.

Відповідач зобов`язався повернути кошти до 30 вересня 2018 року шляхом щомісячних платежів відповідно графіку викладеного у розписці, проте не виконав взяті на себе зобов`язання.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 01 жовтня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг у розмірі 71025 грн. 07 коп., 3 % річних у розмірі 1774 грн. 65 коп., судові витрати у розмірі 728 грн., а всього 73527 грн. 72 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що місцевим судом не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує, що ОСОБА_4 не передавав ОСОБА_3 коштів, оскільки розписка була написана фактично в рахунок погашення заборгованості за автомобіль « Ауді».

Крім того, ОСОБА_3 було повернуто 100 доларів США та 3517 грн. перераховано через додаток ПриватБанк на рахунок ОСОБА_4, що підтверджується випискою ПАТ КБ « Приватбанк».

Оскільки ОСОБА_4 самоправно заволодів автомобілем «Ауді» останній припинив виплати за розпискою від 21.11.2018 року.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що 21 листопада 2018 року між сторонами укладено договір позики, за умов якого позивач передав відповідачу у борг кошти в розмірі 2800 доларів США на строк до 01 жовтня 2018 року.

У судовому засіданні в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_5 пояснив, що дана розписка написана ним особисто, без будь-якого примусу, останній розумів значення своїх дій, за консультацією до юриста з приводу написання розписки не звертався. Також відповідач не заперечував та підтвердив, що розписка не містить будь-якої інформації щодо передачі чи придбання автомобіля.

Задовольняючи позов частково, місцевий суд виходив з того, що відповідачем не надано доказів, які б спростовували відсутність у нього боргу перед позивачем.

Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Згідно до ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може гуртуватися на свідченнях свідків.

Згідно ч.1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах , якими обмінялися сторони. Згідно ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким , що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно п.2, п.4 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики між фізичними особами укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян .

Таким чином, даною розпискою, підтверджено, що між сторонами був укладений договір позики на суму 2800 доларів США, і позичальник вказану суму позики отримав.

Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути предмет позики у встановлені договором або законом строки.

З огляду на ст.525 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст.526 ЦК України належним є виконання, що відповідає умовам договору, вимогам закону та інших актів цивільного законодавства. У разі якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, у тому числі передбачені ст. 625 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідачем допущено прострочення виконання грошового зобов'язання за даним договором, і тому в даному випадку є підстави для застосування ст. 625 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Згідно ч.2 ст.524 ЦК - сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст.533 ЦК України - грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом.

Укладення договору позики з визначенням предмету позики у іноземній валюті не суперечить вимогам закону, що регулює дані правовідносини.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову частково.

Доводи апеляційної скарги щодо неотримання коштів не заслуговують на увагу, оскільки сам відповідач в суді першої інстанції підтвердив написання розписки. Крім того, з приводу неотримання коштів до органів поліції чи інших компетентних органів не звертався.

Також, з заявою щодо притягнення позивача до кримінальної відповідальності з приводу вимагання коштів по розписці від 21.11.2017 року останній до компетентних органів не звертався.

Таким чином, відповідачем не надано належних доказів у розумінні ст. ст. 78-80 ЦПК України, які б спростовували відсутність у нього боргу перед позивачем.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим рішення місцевого суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367,368,374 ч.1 п.1, ст. 375,382,383,384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 жовтня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді: П.С. Абрамов

Г.Л. Карпушин