Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 592/4675/16-ц

провадження № 61-9194св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Борох Лілія Володимирівна,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7,

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 серпня 2016 року в складі судді Костенко В. Г. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 05 вересня

2016 року в складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Левченко Т. А.,

Сибільової Л. О.,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Борох Л. В. про визнання договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що з 12 лютого 2010 року він перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 На час укладання шлюбу вона мала будинок, площею 29,8 кв. м з надвірними спорудами по АДРЕСА_1. За час спільного проживання у 2010 році за рахунок спільних коштів будинок був добудований внаслідок чого площа будинку збільшена і становить 87,2 кв. м, житлова

51,6 кв. м, добудовано тамбур, прибудову, мансарду. Вважав, що має право на будинок як на спільне майно подружжя і тому дружина без його згоди не мала права продавати вищевказаний будинок. Крім того, нотаріус не мала права посвідчувати договір купівлі-продажу від 27 травня 2014 року за наданими документами, оскільки вони є суперечливими.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просив суд визнати договір купівлі-продажу від 27 травня 2014 року недійсним.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 05 вересня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження його права на спірний будинок та не доведено наявність підстав для визнання правочину недійсним, передбачених частинами першою, другою статті 215 ЦК України.

У вересні 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми статті 11 ЦК України, статті 62 СК України, пункту 1.7. Глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, частини другої, третьої статті 212 ЦПК України, чим порушено норми частини першої, другої статті 55 Конституції України, що призвело до прийняття неправильного рішення.

У листопаді 2016 року ОСОБА_5подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 25 грудня 2002 року на підставі договору дарування житлового будинку ОСОБА_4 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на приватизованій земельній ділянці, площею 601 кв. м.

У договорі дарування зазначено, що на земельній ділянці знаходиться: один житловий будинок «А-І» - дерево обкл. цеглою, жилою площею 29,8 кв. м, з надвірними господарчими та побутовими будівлями: кухня Б - цегляна, сіни

б - цегляні, сарай В - дощатий, гараж Г - цегляний, вбиральня Д - цегляна,

погріб п/г - шлакобет., сарай Е - ракуш., огорожа № 1-5 - дощата.

10 січня 2003 року складений технічний паспорт на вищевказаний будинок на ім'я ОСОБА_4, в технічному паспорті в графі документи, які підтверджують право особистої власності, зазначений вказаний договір дарування, але дата указана з помилкою 25 грудня 2003 року замість 25 грудня 2002 року. За даними експлікації огорожа визначена № 1-3.

З 12 лютого 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

27 травня 2014 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу житлового будинку продала ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними, господарськими та побутовими будівлями АДРЕСА_1 на приватизованій земельній ділянці, кадастровий НОМЕР_1 та має наступні характеристики: житловий будинок «А-І»- дерево обклад. цеглою, загальна площа якого складає 45,7 кв. м, житлова площа 29,8 кв. м, надвірні, господарські та побутові будівлі: кухня «Б», сарай «В», гараж «Г», вбиральня «Д», погріб «п/г», сіни «б», сарай «Е», огорожа № 1-3.

ОСОБА_4 замовила технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1. Станом на 03 травня 2016 року за зазначеною адресою розташовані: «житловий будинок «А-1» з прибудовами та тамбуром «а», «а1», «а2», мансарда «м/с», гараж «Г», альтанка «Ж», огорожа

№ 1-3. Загальна площа будинку становить 87,2 кв. м, житлова площа 51,6 кв. м.

Відповідно до статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Згідно зі статтею 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 203, частин першої, другої статті 215 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним, якщо зміст правочину суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Також може бути визнаний недійним, якщо особа, яка вчинила правочин, не має необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, враховуючи те, що позивачем не надано доказів на підтвердження його права на спірний будинок та не доведено наявність, передбачених частинами першою, другою статті 215 ЦК України підстав для визнання правочину недійсним, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 05 вересня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. П. Курило