Номер провадження 2/754/1074/18
Справа №754/8594/17
18 жовтня 2018 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:
Головуючого - судді Галась І.А.,
при секретарі - Дмитрієвої А.
у відсутності сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, 3-тя особа: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 про визнання права власності,
ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради, 3-тя особа: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції, ОСОБА_2 у м. Києві про визнання права власності.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
Позивачем, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року було побудовано житловий (садовий) будинок, позначений літ. «А», загальною площею 149,4 кв.м., житловою площею 87,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, а також господарські будівлі сарай-гараж літ. «Б», сарай літ. «В», гараж літ. «Г», льох літ «Д», вбиральні літ. «Е», «Ж» та літню кухню літ. «З».
Відповідно до рішення Виконавчого комітету Ватутінської районної ради народних депутатів м. Києва за № 282 від 03.04.1989 року «Оформлення права особистої власності», за ОСОБА_3 було визнано право власності на ? частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 а за позивачем на ? частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1
На підставі рішення Виконавчого комітету Ватутінської районної ради народних депутатів м. Києва ОСОБА_3 було видане свідоцтво про право власності на ? частину житлового будинку по АДРЕСА_1. Позивач до цього часу так і не отримав свідоцтво про право власності на ? частину житлового будинку по АДРЕСА_1
Згідно даних Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, фактично будинок АДРЕСА_1 - це один і той же будинок.
Крім цього, БТІ повідомило, що згідно листа №09-0-273/3 від 01.12.2008 року щодо уточнення адреси Деснянська РДА про те, що фактична адреса зазначеного будинку: АДРЕСА_1.
На садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 був складений технічний паспорт.
Позивач зазначив, що в матеріалах інвентаризаційної справи є дві довідки, які видавалися виконкомом Троєщинської сільської ради, згідно з якими ОСОБА_1 є домовласником будинку АДРЕСА_2 а домовласником будинку АДРЕСА_3 є ОСОБА_3.
Після смерті ОСОБА_3 право власності на ? частину будинку АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину.
Право власності на іншу ? частину будинку не реєструвалося позивачем.
При оформлені права власності на ? частину будинку, позивачу 17.05.2016 року рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) ОСОБА_5 було відмовлено у вчиненні реєстраційних дій на будинок.
Згідно відповіді Департаменту містобудування та архітектури від 07.06.2017 року №055-9686, в реєстрі адрес, який розроблений відповідно до Положення про реєстр адрес у місті Києві, зафіксовано об'єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 (розпорядженням Київського міського голови від 19.02.2016 року №125/1 перейменовано з вул. Леніна на вул. Радосинська).
На підставі викладеного, позивач просить суд визнати за ним ОСОБА_1 право власності на ? житлового будинку під літ. «А», загальною площею 149,4 кв.м., житловою площею 87,7 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 та ? частину надвірних будівель сарай-гараж літ. «Б», сарай літ. «В», гараж літ. «Г», льох літ. «Д», вбиральні літ «Е», «Ж» та літню кухню літ. «З».
04 липня 2017 року відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду (а.с.29).
25 вересня 2017 року залучено до участі у справі третю особу ОСОБА_2.
15 грудня 2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, № 2147-VIII, яким ЦПК України викладено в новій редакції.
Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2018 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, 3-тя особа: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 про визнання права власності. Призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.91).
Головне територіальне управління юстиції у м. Києві з приводу заявлених вимог 31.07.2018 року надала письмові пояснення, відповідно до яких просять розглядати справу за відсутності представника Головного територіального управління юстиції у м. Києві, за наявними документами та доказами, враховуючі фактичні обставини справи та ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства.
14.09.2018 року третя особа - ОСОБА_2 подала письмові пояснення в яких зазначила, що за нею зареєстровано право власності на ? частку житлового будинку за адресою м. Київ, вул. Радосинська (до перейменування вулиці Леніна), буд. 52 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія номер 10-399 від 19.11.2013 року, виданого П'ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою. Повідомила, що ОСОБА_1 (далі - Позивач) вже звертався до Деснянського районного суду м. Києва з позовними вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на ? частину будинку та претендував на належне третій стороні на законних підставах майно. Відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 10.06.2010 року рішення Деснянського районного суду від 15.03.2010 року скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позовних вимог позивача про продовження строку для прийняття спадщини - відмовлено, та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.03.2012 року, рішення суду Апеляційної інстанції залишено без змін.
У своєму рішенні Апеляційний суд м. Києва від 10 червня 2010 року зазначив, що «Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що в силу свого віку 1955 року народження, Позивач не міг будувати у 1955 році (час будування домоволодіння) будинок АДРЕСА_1 Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не довів поважності пропуску строку звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини».
Будинок № 52 по вулиці Радосинська в м. Києві належав ОСОБА_3, яка заповіла його у 1976 році ОСОБА_4, проте у 1978 році змінила заповітне розпорядження, заповівши ? частку ОСОБА_1 Після смерті ОСОБА_3, ? частку будинку успадкувала ОСОБА_4, яка в свою чергу заповіла належне їй майно ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які на час відкриття спадщини від ОСОБА_4 відмовилися від неї, на користь ОСОБА_2
Відповідно до рішення № 282 виконавчого комітету Ватутинської районної ради депутатів від 03.04.1989 року, за яким визнано право власності на ? частину будинку ОСОБА_1, а інша ? частина зареєстрована за ОСОБА_3
Проте за довідкою начальника ЖЕК № 289 відповідно до погосподарської книги Троєщинської сільської Ради за 1977-1979 роки власником будинку АДРЕСА_1 була ОСОБА_3, а не Позивач виходячи з чого в рішенні виконавчого комітету Ватутинської районної ради депутатів була допущена помилка.
На підставі наведеного вище ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право особистої власності на ? частину домоволодіння по АДРЕСА_1 яку після смерті успадкувала її донька ОСОБА_4, а інша ? частина домоволодіння, Позивачем не зареєстрована, в силу прострочення строків на прийняття спадщини.
Третя сторона (ОСОБА_2.) є онукою ОСОБА_4 та з 23.11.1999 року проживала разом із своєю бабусею в будинку АДРЕСА_1 та вела з нею спільне господарство, харчувалися разом, та спільно проживали однією сім'єю, та після смерті ОСОБА_4, вона, ОСОБА_2 понесла всі витрати пов'язанні з похованням, що підтверджується Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 квітня 2011 року по справі №2-298/11 про встановлення факту проживання однією сім'єю її з ОСОБА_4, та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2011 року, де позовні вимоги задоволено, встановлено спільне проживання з ОСОБА_4 в житловому будинку АДРЕСА_1
Третя сторона - ОСОБА_2 вважає відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 17 травня 2016 року Позивачу правомірною, та на підставі викладеного просить суд відмовити у задоволені позовних вимог Позивачу у повному обсязі
До судового засідання, яке відбулось 18.10.2018 року позивач, представник позивача не з'явились. Представником позивача подано заяву про можливість розгляду справи за відсутності сторони позивача, вимоги позову підтримують в повному обсязі, просили його задовольнити посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві.
Представник відповідача - Київської міської ради до судового засідання, яке відбулось 18.10.2018 року не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлено своєчасно та належним чином. Відзив на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України відповідачем подано не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Представник третьої особи - Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві до судового засідання 18.10.2018 року не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлено своєчасно та належним чином, в матеріалах справи міститься заява про можливість розгляду справи за відсутності їх представника.
Третя особа ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 до судового засідання 18.10.2018 року не з'явились. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлено своєчасно та належним чином. Причини неявки суду невідомі.
Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зі згоди позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд знаходить за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно до вимог частини 4 ст. 223 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 280 цього Кодексу.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.
Відповідно до списку домоволодінь належних громадянам с. Троєщина, складених на основі погосподарських книг Троєщанської сільської ради, позивач ОСОБА_1 є домовласником ? частини будинку за адресою: АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 є домовласником ? частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9-11).
Згідно Архівного витягу, наданого Державним архівом м. Києва, вбачається, що із списків домоволодінь належних громадянам с. Троєщина складених на основі по господарських книг Троєщанської сільської ради (до рішення Виконавчого комітету Ватутінської районної Ради народних депутатів м. Києва від 03.04.1989 року) ОСОБА_1 належить ? частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).
Виконавчим комітетом Ватутінської районної ради народних депутатів було прийнято рішення №282 від 03.04.1989 року «Про оформлення права особистої власності», яким за ОСОБА_3 визнано право власності на ? частину будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 а за ОСОБА_1 ? частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.8).
На підставі рішення Виконавчого комітету Ватутінської районної ради народних депутатів м. Києва ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на ? частину житлового будинку по АДРЕСА_1.
Позивач ОСОБА_1 не отримував свідоцтва про право власності на ? частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.
Згідно Довідки від 27.04.1988 року, виданої Троєщинською сільською радою Броварського району Київської області гр. ОСОБА_1, дійсно відповідно погосподарській книги сільської Ради №5, особовому рахунку НОМЕР_1 за ним числиться погосподарський номер. Гр. ОСОБА_1 є домовласником ? частини житлового будинку. Будинок заходиться АДРЕСА_4 (а.с.20).
Згідно Довідки від 24.08.1989 року, виданої Троєщинською сільською радою Броварського району Київської області гр. ОСОБА_3, дійсно відповідно погосподарській книги №5, особовому рахунку НОМЕР_1 за ним числиться погосподарський номер. Будинок заходиться в селі Троєщина по АДРЕСА_1. Гр. ОСОБА_3. є домовласником житлового будинку (а.с.21).
19.12.2003 року було виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.14-18).
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.11.2013 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, ОСОБА_2 є спадкоємцем ? частини житлового будинку №52 з відповідними будівлями і спорудами по АДРЕСА_5
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи право власності на ? частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 з відповідними будівлями і спорудами ОСОБА_1 не реєструвалося.
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) ОСОБА_5 № 29635792 від 17.05.2016 року, ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна на садибний житловий будинок, що розташований АДРЕСА_1 за суб'єктом: ОСОБА_1, оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяженнями (а.с.23).

Згідно відповіді Департаменту містобудування та архітектури від 07.06.2017 року №055-9686 за результатами розгляду звернення повідомлено, що в Реєстрі адрес, який розроблений відповідно до Положення про реєстр адрес у місті Києві, що затверджене рішенням Київської міської ради від 22.05.2013 року №337/9394, зафіксовано об'єкт нерухомості з адресою АДРЕСА_1 (розпорядженням Київського міського голови від 19.02.2016 року №125/1 перейменовано з вул. Леніна на вул. Радосинська) (а.с.26).

Надаючи правову кваліфікацію встановленим фактичним обставини справи викладеним вище, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року №105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалося рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затв. заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Закон України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV набув чинності 03.08.2004 року.

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За змістом ст. 128 ЦК Української РСР(в редакції від 18.07.1963 року №1540-06) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Зважаючи на реєстрацію ? частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_6/АДРЕСА_1 (нині АДРЕСА_1 в погосподарській книзі за ОСОБА_1, останній мав ? частину вищевказаного будинку з відповідними надвірними будівлями на праві особистої власності, відповідно до діючої на той час ст.13 Конституції СРСР, ст.101, ст.128 ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

Відповідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», виходячи зі змісту ст.392 потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Доводи третьої особи ОСОБА_2 суд не бере до уваги, оскільки звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 просить визнати право власності на ? частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (раніше АДРЕСА_6/АДРЕСА_1) що належить йому, відповідно до рішення виконавчого комітету Ватутінської районної ради народних депутатів м. Києва за №282 від 03.04.1989 року «Про оформлення права особистої власності», а не на ? частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.11.2013 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_9

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі вищевикладеного та керуючись, ст. ст. 15,16, 181, 182, 334, 392,1216,1217, 1218, 1223, 1225, 1268, 1269 ЦК України, ст.ст.1, 2, 76, 81, 82, 89, 247, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, ст. ст. 128,131, 132 ЦК України1963 року, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, 3-тя особа: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_2) право власності на ? частину житлового будинку під літ. «А», загальною площею 149,4 кв.метрів, житловою площею 87,7 кв.метрів, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та на ? частину надвірних будівель сарай-гараж літ. «Б», сарай літ. «В», гараж літ. «Г», льох літ. «Д», вбиральні літ. «Е», «Ж» та літню-кухню літ. «З».

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: