Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 161/11237/16-ц

провадження № 61-30056 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 лютого 2017 року в складі судді Олексюка А. В., та на ухвалу апеляційного суду Волинської області від 12 травня 2017 року в складі колегії суддів Киці С. І., Грушицького А. І., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ :

30 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та просив визнати за ним право власності на майно загальною вартістю 68 000 грн, а за ОСОБА_5 - право власності на майно (меблі та побутова техніка) загальною вартістю 71 700 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 08 жовтня 2006 року до 16 травня 2016 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. В шлюбі в них народилося двоє дітей. За період перебування в шлюбі до моменту фактичного припинення шлюбних відносин за спільні кошти було придбане зазначене майно.

Оскільки домовленості про добровільний розподіл майна сторони не досягли, просив здійснити поділ майна подружжя відповідно до заявлених вимог.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 23 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 12 травня 2017 року, позов задоволено частково, визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_4 право власності на морозильну камеру, за ОСОБА_5 - право власності на холодильник. Узадоволенні іншої частинипозовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що сторони не спростували факт придбання морозильної камери та холодильника за спільні кошти, однак належних доказів на підтвердження факту придбання інших речей саме за час перебування в шлюбі позивач не надав, а тому наявні правові підстави для часткового задоволення позову. Виділена кожному з подружжя частка майна є співмірною та не порушує права кожного зі сторін.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення та просив скасувати їх як такі, що не ґрунтуються на обставинах справи та ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права.

Зазначав, що суди не врахували, що все майно, яке є предметом позову в даній справі, було придбане ОСОБА_4 за його кошти, оскільки дружина не працювала. Окрім того, суди не взяли до уваги надані ним фото інтер'єру квартири та пояснення свідка, якими підтверджується, що меблі та інші речі були придбані позивачем.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

15 липня 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на вказану касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України дана справа передана до Верховного Суду.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що з 08 жовтня 2006 року до 16 травня 2016 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та мають двох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Правильним є висновок судів, що ОСОБА_4 не подав до суду належних доказів, які підтверджують, що майно, яке є предметом позову, було набуте в шлюбі.

Факт придбання морозильної камери та холодильника за час передбування в шлюбі сторонами не заперечувався.

Відповідач не заперечувала проти задоволенні позовних вимог у частині визнання за ОСОБА_4 права власності на морозильну камеру, а за ОСОБА_5 - права власності на холодильник.

З огляду на викладене, обгрунтованим є висновок судів про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та поділу лише морозильної камери та холодильника, оскільки відсутні належні докази, що інше майно також було придбане сторонами в шлюбі.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У зв'язку з цим посилання ОСОБА_4 у касаційній скарзі на те, що все майно було придбане ним за його власні кошти, оскільки ОСОБА_5 не працювала, є безпідставними.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК Українипідстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 12 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат