Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 695/2431/16-ц

провадження № 61-22543св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області у складі судді Таратіна В. О. від 28 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області у складі колегії суддів: Вініченка Б. Б., Храпка В. Д., Новікова О. М., від 22 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 18 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 19 570 дол. США на термін до 18 вересня 2015 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановленими кредитним договором.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 18 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_5, а також ОСОБА_6 були укладені договори поруки, згідно з умовами яких поручителі зобов'язалися відповідати перед позивачем за виконання ОСОБА_4 своїх обов'язків за кредитним договором у тому ж розмірі, що і ОСОБА_4, включаючи повернення кредиту, сплату процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Відповідач належним чином не виконував зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку із чим станом на 22 липня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 100 434,68 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 17 338,81 дол. США, заборгованості за відсотками - 13 712,67 дол. США, заборгованості з комісії за користуванням кредитом - 2 901, 06 дол. США, заборгованості з пені -66 482,14 дол. США.

З урахуванням зазначеного, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на право вимагати від боржника повернення будь-якої частини заборгованості за кредитним договором, просило стягнути солідарно з боржника ОСОБА_4 та поручителя ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 33 952,54 дол. США, що еквівалентно 842 362,52 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 17 338,81 дол. США, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 13 712,67 дол. США, заборгованості з комісії - 2 901,06 дол. США.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 вересня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що банк як іпотекодержатель скористався передбаченим частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» правом звернення стягнення на предмет іпотеки для покриття заборгованості боржника, а вимога банку про стягнення суми боргу, непокритого іпотечним майном, повинна заявлятись лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, однак позивач не надав доказів на підтвердження виконання судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 22 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» є правомірними, оскільки наявність невиконаного рішення суду про звернення стягнення на заставне майно не виключає можливість пред'явлення позову про стягнення заборгованості за основним зобов'язанням, у тому числі про стягнення заборгованості із поручителя. Однак позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, передбачений пунктом 5.5 кредитного договору, а саме 5 років, який розпочався 11 серпня 2011 року, коли набрало законної сили рішення суду від 07 липня 2011 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, а ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду за захистом своїх прав 16 серпня 2016 року, тобто із пропуском строку позовної давності.

У січні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції містять суперечності щодо підстав відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк». Суд першої інстанції не врахував, що судове рішення від 07 липня 2011 року про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконано, а тому помилково позбавив банк права відповідно до положень статті 611 ЦК України та частини першої статті 1048 ЦК України у судовому порядку вимагати від позичальника та його поручителів сплату процентів та неустойки у межах строку позовної давності. Суд апеляційної інстанції, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності, не врахував, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, поданою до суду першої інстанції до ухвалення рішення, однак відповідачі такої заяви не подавали.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Заперечення на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» від відповідачів не надходило.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

У справі, що переглядається, судами установлено, що 18 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальникові кредитні кошти на строк по 18 вересня 2015 року включно, у вигляді строкового кредитного договору у розмірі 19 570 дол. США на капітальний ремонт шляхом видачі готівки через касу, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,67 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, та винагороди, встановленої пунктами 7.2 та 8.1 договору.

Періодом сплати платежів за кредитним договором визначено період з «15» по «20» число кожного місяця зі сплатою щомісячного платежу у сумі 500,72 дол. США згідно з графіком, встановленим у додатку 2 до договору.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 18 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_5, а також та ОСОБА_6 були укладені договори поруки, згідно з умовами яких поручителі зобов'язалися відповідати перед позивачем за виконання ОСОБА_4 своїх обов'язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і ОСОБА_4, включаючи повернення кредиту, сплату процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07 липня 2011 року, яке набрало законної сили, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення задоволено частково. У рахунок заборгованості за кредитним договором від 18 вересня 2008 року в розмірі 23 803,27 дол. США, яка утворилась станом на 29 жовтня 2010 року, звернуто стягнення на житловий будинок та земельну ділянку, які належать ОСОБА_4 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки від 18 вересня 2008 року). Виселено ОСОБА_4 із будинку, який є предметом іпотеки (а. с. 42).

Даних про виконання цього рішення матеріали справи не містять.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з умовами кредитного договору сторонами погоджено строк виконання зобов'язань за цим договором - кінцевий строк повернення кредиту - 18 вересня 2015 року, так і строки виконання окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів) (пункт 8.1 кредитного договору).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Звертаючись у липні 2011 року до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, банк використав своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, пред'явивши 29 жовтня 2010 року вимогу до позичальника про повне погашення заборгованості за договором до кінцевого терміну, зазначеного у договорі, у розмірі 23 803,27 дол. США, яка складалась із: 18 196,44 дол. США - заборгованості за кредитом, 3 644,34 дол. США - заборгованості за процентами за користування кредитом, 337,25 дол. США - заборгованості з комісії, 461,65 дол. США - пені та штрафів: 31,61 дол. США - штраф (фіксована частина), 1 131,98 дол. США - штраф (процентна складова).

Отже кредитор змінив строк виконання зобов'язання за кредитним договором.

У серпні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка утворилась за період з 22 вересня 2008 року по 22 липня 21016 року у розмірі 100 434 дол. США, що еквівалентно 2 491 784,41 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 17 338,81 дол. США, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 13 712,67 дол. США, заборгованості з комісії - 2 901,06 дол. США, пені - 66 482, 14 дол. США, однак просив стягнути солідарно з боржника ОСОБА_4 та поручителя ОСОБА_5 суму заборгованості за виключенням пені, а саме у розмірі 33 952,54 дол. США.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої в межах дії кредитного договору, тобто до липня 2011 року є обґрунтованими, оскільки наявність невиконаного рішення суду про звернення стягнення на заставне майно не виключає можливість пред'явлення позову про стягнення заборгованості за основним зобов'язанням, однак вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню з інших правових підстав.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У справі, що переглядається, установлено, що 28 вересня 2016 року ОСОБА_4 подав до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності (т. 1 а. с. 40).

Згідно з пунктом 5.5 кредитного договору термін позовної давності сторонами установлено тривалістю п'ять років.

Оскільки банк змінив строк виконання зобов'язання і цим же одночасно також змінив момент початку перебігу позовної давності, звернувшись у липні 2011 року до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, а до суду з цим позовом звернувся 16 серпня 2016 року, банк пропустив строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої в межах строку кредитного договору.

Щодо вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення процентів за кредитом, які нараховані поза межами дії строку кредитного договору, колегія суддів виходить із такого.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Отже, оскільки банк змінив строк кредитного договору у порядку, передбаченому частиною другою статті 1050 ЦК України, позовні вимоги про стягнення процентів за кредитом, які нараховані поза межами дії строку кредитного договору, є безпідставними.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанції на вказані вимоги закону та обставини справи уваги не звернули.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції помилково виходив із того, що банк як іпотекодержатель скористався передбаченим частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» правом звернення стягнення на предмет іпотеки для покриття заборгованості боржника, а вимога банку про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятись лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки наявність невиконаного рішення суду про звернення стягнення на заставне майно не виключає можливість пред'явлення позову про стягнення заборгованості за основним зобов'язанням.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, дійшов помилкового висновку про те, що позов банку не підлягає задоволенню у зв'язку зі спливом строку позовної даності, не врахував, що із вказаних підстав суд може відмовити лише у разі обґрунтованості позовних вимог, однак, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення процентів за кредитом, які нараховані поза межами дії строку кредитного договору, є безпідставними.

Також апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до поручителя ОСОБА_5 з підстав пропуску строку позовної давності, не врахували такого.

Згідно зі статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі не встановлення такого строку порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

Пунктом 11 договору поруки, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5, передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов'язань за кредитним договором.

Згідно з пунктом 12 вказаного договору поруки, порука за цим договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

У справі, що переглядається, установлено, що у липні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до відповідача із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рахунок погашення заборгованості за кредитом у повному обсязі.

На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Таким чином, враховуючи, що внаслідок пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості у повному обсязі, банк на підставі статті 1050 ЦК України фактично змінив строк виконання зобов'язання та зумовив визначення моменту початку перебігу строку, у межах якого зобов'язаний був звернутись із позовом до поручителя, однак звернувся до суду з позовом 16 серпня 2016 року, тобто поза межами строку, порука є припиненою.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» з інших правових підстав.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 22 грудня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта