Житомирський апеляційний суд
Справа №296/4667/17 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П
Категорія 55 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Шевчук А.М.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 296/4667/17 за позовом ОСОБА_1 до Приватного вищого навчального закладу «Інститут підприємництва та сучасних технологій» про стягнення заробітної плати

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Приватного вищого навчального закладу «Інститут підприємництва та сучасних технологій» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 травня 2018 року, яке ухвалено під головуванням судді Сингаївського О.П. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час невиплати остаточного розрахунку по заробітній платі за період з 22.09.2009 по день постановлення судового рішення, по 138,77 грн. за кожен робочий день, індексацію заробітної плати в сумі 13 379,68 грн. за період з жовтня 2009 року по квітень 2017 року включно; 13 379,68 грн. компенсацію втрати частини заробітної плати, у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона перебувала у трудових відносинах з Приватним вищим навчальним закладом "Інститут підприємництва та сучасних технологій" з листопада 2005 року по вересень 2009 року. Однак в день звільнення з нею не було проведено остаточного розрахунку по заробітній платі.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 08.06.2010 року на її користь було стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2008 року по вересень 2009 року в сумі 11 811,65 грн. та компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 1 241 грн. за період з вересня 2008 року по вересень 2009 року включно.

Посилаючись на те, що до теперішнього часу вказана заборгованість по заробітній платі не виплачена, хоча заклад здійснює підприємницьку діяльність, просила стягнути з відповідача вказані кошти.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 18 травня 2018 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного вищого навчального закладу «Інститут підприємництва та сучасних технологій» на користь ОСОБА_1, індексацію заробітної плати за період з жовтня 2009 року по квітень 2017 року в сумі 13379,68 грн. В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час невиплати остаточного розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення позову. В обґрунтування поданої скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відмовивши у частині позовних вимог, оскільки такі виплати гарантовані позивачу нормами трудового законодавства. Вважає, що факт ліквідації названого навчального закладу не є поважною причиною невиплати їй вказаних виплат, позаяк інститут здійснює підприємницьку діяльність шляхом здачі в оренду деяких приміщень будівлі інституту, частина коштів витрачається на ремонт цієї ж будівлі. Додатково зазначила, що під час здійснення ліквідаційної процедури відбулося звільнення деяких працівників, з якими було проведено повний розрахунок по заробітній платі.

В апеляційній скарзі представник приватного вищого навчального закладу «Інститут підприємництва та сучасних технологій», посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволених вимог та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування скарги зазначає, що суд безпідставно стягнув з ПВНЗ «ІПСТ» індексацію невиплаченої заробітної плати, оскільки заклад перебуває у стані ліквідації і не отримує прибутків, а тому в його діях відсутня вина у невиплаті заробітної плати. Крім того, погашення заборгованості перед кредиторами ліквідаційною комісією ПВНЗ «ІПСТ» здійснюється в порядку черговості. Також вважає, що оскільки вимоги позивача про стягнення компенсації стосуються разової виплати (виконання рішення суду з виплати заборгованості по заробітній платі), суд безпідставно застосував до спірних правовідносин ст. 2 Закону України «Про індексацію доходів населення». Послався на рішення суду першої інстанції у аналогічних справах, якими відмовлено у задоволенні подібних позовних вимог.

В суді апеляційної інстанції представник Приватного вищого навчального закладу «Інститут підприємництва та сучасних технологій» апеляційну скаргу відповідача підтримав, просив її задовольнити. Проти доводів, наведених в апеляційній скарзі позивача, заперечив. При вирішення спору просив врахувати судову практику у подібних правовідносинах.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 січня 2014 року по справі № 6-144ц13.

Також згідно п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 р. №13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом встановлено, що позивач з 03.11.2005 року по 22.09.2009 року працювала у Приватному вищому навчальному закладі "Інститут підприємництва та сучасних технологій» на посаді прибиральниці (а.с. 17).

Кінцевий розрахунок з позивачкою проведено не було.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 08.06.2010 на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2008 року по вересень 2009 року в сумі 11 811,65 грн. та компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 1 241 грн. за період з вересня 2008 року по вересень 2009 року включно (а. с. 12).

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 зазначала, що вказане рішення суду по теперішній час відповідачем не виконано, що і не оспорюється сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що невиплата присудженої заробітної плати відбувається не з вини відповідача.

Колегія суддів не може погодитись із цим висновком враховуючи таке.

Дійсно, згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 11.05.2011 року приватний вищий навчальний заклад "Інститут підприємництва та сучасних технологій» перебуває у стані припинення.

Разом з цим, рішення суду, яким було стягнуто заборгованість по заробітній платі та компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати було ухвалено 08.06.2010 року.

Враховуючи це, колегія суддів приходить до висновку, що позивач, у відповідності до положень ст. 117 КзПП України, має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 08.06.2010 по 11.05.2011 року, оскільки до дати припинення підприємства наявна вина останнього у невиплаті позивачу заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Згідно із п. 5 Порядку нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

За останні 2 календарні місяці перед звільненням (липень-серпень 2009 року) з роботи заробітна плата позивачки в сумі становила 2636,67 грн., в яких було 43 робочих дні, середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 61,32 грн. (2636,67 : 43 =61,32 грн.; час затримки розрахунку з 08.06.2010 р. по 11.05.2011 р. становить 233 робочих днів; сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 14287 грн. 58 коп. (233 дн. х 61,32грн.)

А тому, рішення суду у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до статті 95 КЗпП України і статті 34 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата підлягає індексації в установленому законодавством порядку.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Об'єктом індексації грошових доходів населення згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру.

Згідно зі статтею 4 Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

З огляду на викладене та за встановлених обставин, районний суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість із індексації заробітної плати за період з жовтня 2009 року по квітень 2017 року, включно, що становить 13 379,68 грн.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, в зв'язку з порушенням строків її виплати, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні цієї вимоги.

Так, частиною 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», яка дублюється і ч. 1 ст. 94 КЗпП України, встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Структуру заробітної плати, згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці», складає основна, додаткова та інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Нарахування компенсації за затримку виплати заробітної плати здійснюється на підставі Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 159, пунктом 3 котрого визначено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім'ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку і не є заробітною платою, визначеною як періодичний платіж, строки виплати якого чинним законодавством не встановлені, а тому компенсація, передбачена ст. 34 Закону України «Про оплату праці», на середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні не нараховується.

Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 569/10725/17.

З наведених у постанові мотивів, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а апеляційну скаргу приватного вищого навчального закладу «Інститут підприємництва та сучасних технологій» слід залишити без задоволення.

Доводи представника відповідача про необхідність врахування судової практики апеляційного суду Житомирської області у подібних правовідносинах не можуть бути взяті до уваги, оскільки це суперечить ч.4 ст.263 ЦПК України. Окрім того обставини справи у рішенні апеляційного суду Житомирської області від 29.08.2018 року, яке надав представник відповідача, не є абсолютно тотожними з обставинами у цій справі.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову.

В решті рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного вищого навчального закладу «Інститут підприємництва та сучасних технологій» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 04 квітня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до Приватного вищого навчального закладу «Інститут підприємництва та сучасних технологій» про стягнення заробітної плати.

Стягнути з Приватного вищого навчального закладу «Інститут підприємництва та сучасних технологій» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 08.06.2010 р. по 11.05.2011 р. в розмірі 14287 грн. 58 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.12.2018.

Головуючий Судді