Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 658/4122/16-ц

провадження № 61-9435св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: орган опіки та піклування Корабельної районної у місті Херсоні ради, служба у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Херсонської області від 21 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Семиженка Г. В., Базіль Л. В., Бугрика В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, треті особи: орган опіки та піклування Корабельної районної у місті Херсоні ради, служба у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини, звільнення від обов'язку сплати аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що 06 червня 2009 року між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб.

Під час перебування у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3.

До вересня 2015 року вони проживали однією родиною у його квартирі.

З народження сина він приділяв багато уваги здоров'ю, добробуту, відпочинку сина. Його мати, ОСОБА_4, також приділяла дитині багато уваги.

ОСОБА_2, в першу чергу, бажала займатися мережевим бізнесом із продажу косметики.

Протягом 2015 року з ініціативи та за згодою відповідача син мешкав по черзі тиждень із ним та ОСОБА_2, тиждень - із бабою ОСОБА_4 21 вересня 2015 року ОСОБА_2 без попередження переїхала з сином до своїх батьків у місто Каховка Херсонської області. У листопаді без його згоди виписала сина з місця проживання у місті Херсоні. З цього часу ОСОБА_2 перешкоджає йому у спілкуванні з сином.

16 травня 2016 року рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області шлюб між сторонами було розірвано. У червні 2016 року відповідачка взагалі заборонила йому спілкуватися з сином. З серпня 2016 року ОСОБА_2 змінила номер мобільного телефону, зняла сина з медичного обслуговування у місті Каховка Херсонської області та змінила місце проживання. Фактично син зростає без відчуття родинних стосунків, не ставиться до позивача як батька, який працює, матеріально забезпечений, має власне житло, синові створює усі умови для проживання і відпочинку.

Позивач зазначає, що веде здоровий спосіб життя, сплачує аліменти, з народження сина придбав для нього накопичувальний страховий поліс тривалістю на 16 років, за яким щорічно сплачує відповідні внески, має можливість забезпечувати сина всім необхідним для його розвитку та виховання. Він нещодавно одружився, дружина працює у приватному бізнесі, фінансово забезпечена, інших дітей вони не мають, вважає, що відповідач не може створити сину належних умов для розвитку та виховання, не має власного житла, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, приховує місце проживання та іншу інформацію стосовно дитини, психологічно тисне на сина, що може зашкодити нормальному розвитку дитини.

З урахуванням викладеного, уточнивши позовні вимоги, просив: визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_1 до повноліття дитини, припинити обов'язок батька ОСОБА_1 щодо сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 18 серпня

2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що проживання дитини з матір'ю буде відповідати інтересам дитини, її психологічному стану. Кращий матеріальний достаток та проживання в місті Херсоні не може бути підставою для надання переваги у визначенні місця проживання малолітньої дитини з батьком. Відсутні також підстави для припинення обовʼязку батька щодо сплати аліментів.

Постановою апеляційного суду Херсонської області від 21 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 18 серпня

2017 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновком районного суду, апеляційний суд виходив із відсутності законних підстав для визначення місця проживання дитини з батьком, матеріали справи не містять даних щодо наявності виключних обставин, за яких дитина мала б бути розлучена з матір'ю.

12 січня 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду Херсонської області від 21 грудня 2017 року та постановити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема Декларацію прав дитини, яка не є міжнародним договором, а отже, не є джерелом права та суперечить нормам ЦПК України. При цьому суд безпідставно не взяв до уваги рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 01 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», в якому ЄСПЛ констатував порушення Україною прав батька-заявника, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв'язку з рішеннями національних судів про визначення місця проживання дитини заявника. При цьому вважає, що судами ухвалено рішення, яке не відповідає інтересам дитини.

20 березня 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду Херсонської області від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 06 червня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб.

Під час перебування сторін у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3.

16 травня 2016 року рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області шлюб між сторонами розірвано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 березня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії.

За змістом статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що сторони з вересня 2016 року спільно не проживають. ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_2

Сторони не можуть дійти згоди щодо місця проживання дитини.

Судом установлено, що ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_2, має постійне місце роботи, є військовослужбовцем Державної прикордонної служби України, отримує заробітну плату у розмірі, який є достатнім для утримання сина.

12 квітня 2017 року службою у справах дітей спільно із завідуючим служби у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації було обстежено умови проживання ОСОБА_2 встановлено, що ОСОБА_2 проживає разом із сином ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 у будинку, який складається із п'яти кімнат, санітарно-технічні умови проживання відповідають нормам, є всі умови для повноцінного розвитку дитини, про що складено відповідний акт.

Згідно з висновком від 13 травня 2017 року службою у справах дітей розглядалося питання стосовно доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю чи батьком, було враховано думку малолітнього ОСОБА_3, який висловив бажання залишитися проживати із мамою, і було прийнято рішення про доцільність визначити місце проживання малолітнього сина із матір'ю ОСОБА_2

На підставі викладеного суди, враховуючи принцип «найкращих інтересів дитини», а також те, що дитина сторін у силу свого віку та розвитку природно потребує в більшій мірі присутності саме матері, до якої має більшу прихильність та емоційну спорідненість, враховуючи думку дитини, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову та визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_1

Колегія суду касаційного інстанції погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Крім того, рішенням апеляційного суду Херсонської області від 09 лютого 2017 року було визначено спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_3 шляхом періодичних побачень, встановлено місце та час їхнього спілкування (стаття 159 СК України). Таким чином, судом забезпечено можливість участі обох батьків у виховані дитини.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що він має краще матеріальне забезпечення та може створити належні умови для проживання та розвитку дитини не можуть бути підставою для задоволення позову.

Ухвалюючи рішення в справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Суди дійшли правильного висновку про залишення дитини проживати з матір'ю у звичних для неї умовах та виключно в інтересах дитини.

Інші доводи касаційної скарги вже були предметом розгляду судом апеляційної інстанції та мотивовано ним відхилені, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення районного суду та постанову апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1залишити без задоволення.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 18 серпня

2017 року та постанову апеляційного суду Херсонської області від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило