Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 199/8787/15-ц

провадження № 61-5715св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник відповідача - ОСОБА_6,

треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу,

третя особа - орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради,

представник третьої особи - ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року в складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Прозорової М. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства комерційного банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), за участю третіх осіб: ОСОБА_7, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Суслової Н. Б., органу опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради, про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12 грудня 1987 року та свідоцтва про право на спадщину від 18 березня 2003 рокуналежить будинок АДРЕСА_1.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 15 листопада 2007 року № DNU0GA08661557, укладеним між ОСОБА_7 та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 15 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого в іпотеку передано належний їй на праві власності житловий будинок на АДРЕСА_1.

Позивач зазначала, що вона із самого дитинства проживала разом із матір'ю ОСОБА_7, бабою ОСОБА_5 та своєю сестрою ОСОБА_10 у будинку АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією позивач є інвалідом дитинства 2 групи.

На момент укладання договору іпотеки від 15 листопада 2007 року позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та її сестра ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, були неповнолітніми, постійно проживали у будинку АДРЕСА_1, хоча і не були в ньому зареєстровані, при укладанні та посвідченні договору іпотеки не було розглянуто питання щодо передачі в іпотеку майна, яке належить на праві користування малолітнім дітям, тому позивач просила визнати недійсним договір іпотеки від 15 листопада 2007 року через відсутність згоди органу опіки та піклування на його укладання, що суперечить статті 177 СК України, статті 16 Закону України «Про охорону дитинства», статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту безхатніх осіб та безпритульних дітей».

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року в складі судді Якименко Л. Г. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при посвідченні договору нотаріусом були дотримані усі норми і порядок укладання цього виду договору без порушень вимог законодавства. Оскільки іпотекодавцем була баба позивача, яка не виконувала обов'язків батьків чи опікуна, вона не несла відповідальності за малолітню на той час дитину.

Що стосується права постійного проживання позивача, підтвердженням такого факту може бути лише реєстрація особи, чого в цьому випадку не було. Неправдиве повідомлення батьками неповнолітньої особи про відсутність прав дитини на майно не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року скасовано.

Визнано недійсним договір іпотеки від 15 листопада 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н. Б., зареєстрований в реєстрі за № 12343, будинку № АДРЕСА_1.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що матеріалами справи та поясненнями свідків підтверджено, що на момент укладання договору іпотеки малолітні діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_10 постійно проживали у будинку із своєю матір'ю ОСОБА_7 та бабою ОСОБА_5, тому набули право користування житлом.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що недобросовісність дій ОСОБА_5 як власника будинку щодо неповідомлення про проживання у будинку неповнолітніх не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

У запереченнях на касаційну скаргу, поданих у березні 2017 року, ОСОБА_3 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12 грудня 1987 року та свідоцтва про право на спадщину від 18 березня 2003 року.

Позивач ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_7, ОСОБА_7 є донькою ОСОБА_5

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 15 листопада 2007 року, укладеним між ОСОБА_7 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», 15 листопада 2007 року між ОСОБА_5 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого в іпотеку передано належний ОСОБА_5 на праві власності житловий будинок на АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон) в редакції, чинній на момент укладання договору іпотеки, місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації; довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування - це документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації (стаття 11 Закону).

Свідки пояснювали, що на момент укладання договору іпотеки від 15 листопада 2007 року неповнолітні ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, постійно проживали у будинку АДРЕСА_1 разом із своєю матір'ю ОСОБА_7 та бабою ОСОБА_5, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про фактичне місце перебування на той час неповнолітніх дітей, оскільки згідно зі статтею 29 ЦК України місцем проживання дитини є місце проживання її батьків, однак це не визначає їх право користування або володіння житловим приміщенням.

Разом з тим суд першої інстанції вважав, що пояснення свідків не можуть бути належними доказами на підтвердження місця проживання неповнолітніх дітей за адресою: АДРЕСА_1, оскільки відповідно до вищенаведених норм права та згідно з вимогами Закону місце проживання фізичної особи потребує реєстрації. Закон зобов'язує особу, яка перебуває в Україні на законних підставах протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання, а у разі якщо це неповнолітня особа - цей обов'язок покладається на батьків або законних представників дитини.

Суду не надано інших письмових доказів з медичної установи, навчального чи дитячого закладу на підтвердження того, що позивач ОСОБА_3 з моменту народження проживала саме у будинку АДРЕСА_1, та на час укладання договору іпотеки від 15 листопада 2007 року мала право користування цим житлом. ОСОБА_3 у процесі судового розгляду клопотань про витребування доказів не заявляла.

При огляді паспорта ОСОБА_7 в графі «Особливі відмітки» суду не вдалось встановити походження та дату внесення відмітки про дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, її наявність на час укладання кредитного договору. Відомостей щодо доньки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, немає.

Відповідно до частин першої, другої статті 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Необхідність отримання батьками або законними представниками дозволу органу опіки та піклування для укладання договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання, - закріплена у статтях 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». Також цими нормами закріплено здійснення контролю органами опіки та піклування за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-2918цс15.

Виходячи з вищенаведених норм права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладання батьками договору щодо майна, на яке має право дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому сам по собі факт відсутності такого дозволу не може бути підставою для визнання недійсним договору щодо майна в розумінні статей 203, 215 ЦК України.

Мати позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 не була та не є власником будинку АДРЕСА_1, а іпотекодавець - баба позивача ОСОБА_5 при укладанні спірного договору іпотеки особисто надала нотаріусу письмову заяву, в якій зазначила, що будинок не є об'єктом спільної власності та будь-яких прав щодо нього у інших осіб немає.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку: перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16.

ОСОБА_5 є бабою позивача та на час укладання договору іпотеки не виконувала обов'язків ні опікуна, ні батьків чи осіб, які їх замінюють. Що стосується дотримання нею майнових та житлових прав дітей, відповідно до норм СК України та виходячи з обставин справи, вона не несла обов'язків та відповідальності за малолітню на той час ОСОБА_3, 1997 року народження.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Зважаючи на встановлені обставини та враховуючи, що в процесі розгляду справи не встановлено порушень вимог законодавства при посвідченні договору іпотеки, приватним нотаріусом дотримані усі норми і порядок укладання даного виду договору, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та визнаючи недійсним договір іпотеки, зазначав, що сторони проживали та проживають у будинку № АДРЕСА_1.

Матеріалами справи та поясненнями свідків підтверджено, що на момент укладання договору іпотеки малолітні діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_10 постійно проживали у спірному будинку із своєю матір'ю ОСОБА_7 та бабою ОСОБА_5, тому набули право користування житлом.

Не взявши до уваги пояснення свідків з тих підстав, що місце проживання фізичної особи потребує реєстрації, а у разі якщо це малолітня або неповнолітня особа - цей обов'язок покладається на батьків, суд першої інстанції залишив поза увагою, що за дії або бездіяльність батьків діти не повинні нести відповідальності.

Необхідність отримання батьками або законними представниками дозволу органу опіки та піклування для укладання договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання, закріплена у статтях 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

Контроль за додержанням майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень органами опіки та піклування здійснений не був. Договір іпотеки був укладений лише тому, що баба позивача ОСОБА_5 при його укладанні особисто надала нотаріусу письмову заяву, в якій зазначила, що будинок не є об'єктом спільної власності та будь-яких прав щодо нього в інших осіб немає, отже права малолітньої дитини - інваліда дитинства 2 групи були порушені.

Позов пред'явлено самою дитиною, яка на цей час досягла повноліття та стосовно якої має місце порушення майнових праввнаслідок укладення договору щодо майна, право на яке вона має, та в результаті якого (договору) вона може бути позбавлена законного права користування спірним житловим приміщенням, при тому, що як встановлено, іншого житла позивач не має та в результаті інвалідності може не мати у майбутньому.

Суд апеляційної інстанції вважав, що укладення правочину, предметом якого є житлове приміщення, право користування яким мала малолітня дитина, без попередньої згоди органу опіки та піклування та в результаті порушення вимог закону щодо майнових прав дитини, є підставою для визнання цього правочину недійсним відповідно до частини першої статті 203, статті 215 ЦК України.

Суд касаційної інстанції вважає висновок суду апеляційної інстанції помилковим, оскільки відповідно до статей 303, 304 ЦПК України в редакції, чинній на час вирішення спору, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Справа розглядається в суді апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст рішення суду апеляційної інстанції передбачено в статті 316 ЦПК України, в якому, зокрема, зазначаються мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначені відповідно до них правовідносини; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Таким чином, у судовому рішенні суд апеляційної інстанції зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Суд апеляційної інстанції без встановлення факту порушення місцевим судом порядку дослідження доказів або неправомірної відмови в їх дослідженні та за відсутності нових доказів, протилежних висновкам місцевого суду, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами, помилково скасував правильне рішення суду першої інстанції.

Не дослідивши та не встановивши нові докази, суд апеляційної інстанції переоцінив докази щодо права користування житлом, які належним чином були оцінені судом першої інстанції, що призвело до помилкового висновку про задоволення позову.

З огляду на зазначене, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі помилково скасованого рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року скасувати, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В.М. Сімоненко

С.П. Штелик