П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/7279/18

Провадження № 22-ц/4815/261/18

Головуючий у суді першої інстанції: Гордійчук І.О.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено

повним текстом в м. Рівне Рівненської області

06.09.2018 р.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2;

відповідач: ОСОБА_3;

представники учасників справи: позивача - відсутній;

відповідача - відсутній;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського міського суду від 6 вересня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року в суд звернулася ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, що, з урахуванням збільшених позовних вимог, включає в себе її частку у розмірі 10 процентів та частку відповідача у розмірі 85 процентів у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Акватон" (далі - ТОВ "ВП "Акватон" або товариство). Загальна вартість статутного капіталу складає 10 мільйонів гривень.

З огляду на існування цивільно-правового спору між сторонами 5 вересня 2018 року нею подано заяву про забезпечення зазначеного позову, де вважає за необхідне:

заборонити відповідачу та будь-яким іншим особам відчужувати, в т.ч. передавати в управління іншим фізичним та юридичним особам майно ТОВ "ВП" Акватон", інші активи, крім продажу та обміну готової продукції;

заборонити відповідачу та будь-яким іншим особам здійснювати платежі коштами ТОВ "ВП "Акватон", крім обслуговування кредитів, виплати заробітної плати, виплати комісійних регіональним представникам, витрат на придбання матеріалів, сировини, необхідних для виробничого процесу, оплати відряджень, інших соціальних виплат, оплати комунальних платежів;

заборонити відповідачу та будь-яким іншим особам скликати і проводити збори учасників товариства з питань внесення змін до статутних документів ТОВ "ВП "Акватон", в т.ч. зменшення, збільшення статутного капіталу, відчуження своєї частки у статутному капіталі товариства іншим фізичним чи юридичним особам, вчиняти дії щодо державної реєстрації змін дот статуту ТОВ "ВП "Акватон".

Ухвалою Рівненського міського суду від 6 вересня 2018 року в задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив із відсутності об'єктивних і переконливих доказів про те, як невжиття заходу забезпечення позову, про що просить позивач, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду за її матеріально-правовими вимогами. Тобто її припущення, що висловлені у заяві про забезпечення позову, не є належним і достатнім чином обґрунтованими.

На ухвалу суду ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, де посилається на її незаконність і необґрунтованість, що полягають у порушенні норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом того, що відповідач розпочав дії з вжиття заходів, які призведуть до неможливості виконання рішення суду. Так, він усунув її від участі в роботі підприємства, звільнивши з посади. Проводить перемовини про передачу активів іншій юридичній особі, а 5 вересня 2018 року провів загальні збори учасників товариства, де вирішувалося питання про збільшення статутного фонду. Тому суд помилково не погодився з її доводами про існування реальної загрози неможливості відновлення її порушених прав. При цьому покликалася на положення ч. 3 ст. 153, ст.ст. 149-153 ЦПК України та роз'яснення п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову".

Вважає, що предметом спору є частка відповідача, розмір якої становить 85 процентів статутного капіталу ТОВ "ВП "Акватон" як об'єкт права спільної сумісної власності подружжя. Вона може бути безперешкодно відчужена ним, адже її розмір дозволяє фактично одноособово приймати всі рішення від імені товариства, розпорядитися своєю частково, довести його до банкрутства. Посилається на правила ст. 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" щодо права учасника товариства відчужити свою частку у статутному капіталі оплатно або безоплатно іншим учасникам чи третім особам.

Окрім того, є обставини, які свідчать про ухилення відповідача від поділу спірного майна, що полягає у його неявках до суду і, в той самий час, вжитті термінових заходів до розпорядження ним.

З огляду на наведене і покликаючись на ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 124 Конституції України, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і постановити нову - про задоволення заяви щодо забезпечення позову.

У поданому відзиві представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4, вважаючи оскаржувану ухвалу законною і обґрунтованою, просив залишити її без змін, а апеляційну скаргу - відхилити. При цьому вказував про необґрунтованість обставин, на які посилається позивач. Так, будь-яких доказів про зловживання своїми корпоративними правами, навмисне ухилення відповідача від поділу спірного майна та створення перешкод у цьому матеріали справи не містять.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи позивача і заперечення відповідача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як установлено матеріалами справи, на вирішенні Рівненського міського суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Предметом спору є квартира АДРЕСА_1; машиномісце АДРЕСА_2; автомобіль HONDA, реєстраційний номер НОМЕР_1, речі побутового призначення відповідно до переліку; житловий будинок по вулиці Борового в м. Рівне, кадастровий номер НОМЕР_3; автомобіль LEXUS, реєстраційний номер НОМЕР_2; 300 000 Євро згідно з договором від 06.02.2018, а також корпоративні права на частки у статутному капіталі ТОВ "ВП "Акватон".

Щодо спірних правовідносин, які вирішувалися судом попередньої інстанції в межах забезпечення позову, то вони виникли та існують між сторонами з приводу поділу майна подружжя, куди включено 10 процентів як частки позивача у статутному капіталі ТОВ "ВП "Акватон" та 85 процентів - як відповідної частки відповідача, титульним правом на що вони володіють.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. першому п. 4 постанови від 22 грудня 2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", вбачається, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції, з'ясувавши, що між сторонами виник та існує цивільно-правовий спір з приводу прав кожної зі сторін на спільне майно подружжя, правильно виходив з того, що заявник повинен надати переконливі докази про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання потенційного рішення суду. Між тим, таких доказів надано не було, а тому його заяву визнано необґрунтованою.

Доводи позивача про необхідність забезпечення позову не заслуговують на увагу. Так, норми ст. 69 СК України вказують про право подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Тобто оскільки об'єктом права спільної власності подружжя є майно, тому у спільній власності можуть перебувати окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Проте згідно з ч. 1 ст. 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

При цьому колегія суддів бере до уваги, що саме господарське товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність.

Роз'яснення абз. першого-другого п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" стверджують, що статтею 12 Закону України від 19 вересня 1991 року № 1576-ХІІ (1576-12) "Про господарські товариства" встановлено, що власником майна, переданого йому засновниками і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК України (2947-14), якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів.

Повно та правильно встановивши обставини процесуального питання, а також з'ясувавши, що невжиття заходів забезпечення позову не може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, суд, за відсутності відповідних доказів, переконався у правовій необґрунтованості забезпечення позову у спосіб, який просила позивач, відповідні мотиви про що відобразив у своїй ухвалі.

Тому не можна погодитися і з аргументами автора скарги про порушення норм процесуального права, адже відповідно до абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України такі процесуально-правові дефекти можуть бути підставою скасування або зміни судового рішення лише, коли це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Натомість доказів про існування таких фактів матеріали справи не містять, позивачем їх не було подано, а апеляційним судом - здобуто не було.

Підставою для залишення оскаржуваної ухвали без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при її ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського міського суду від 6 вересня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: