Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 345/3280/15-ц

провадження № 61-6861св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2016 року у складі судді Онушканича В. В. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2016 року у складі колегії суддів: Горейко М. Д., Вакарук В. М., Меленко О. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсними доручення та договору купівлі-продажу.

Позовна заява мотивована тим, що 13 січня 1995 року між ОСОБА_2, який діяв на підставі доручення, посвідченого державним нотаріусом Калуської районної державної нотаріальної контори 31 травня 1994 року, зареєстрованого в реєстрі за № 878 від її імені, та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу належних їй на праві власності житлового будинку з господарською спорудою та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та зареєстровано в реєстрі за № Д-5.

Посилається на те, що про укладення вищевказаного договору їй не було відомо, жодних коштів від продажу житла вона не отримувала. Довіреність на право розпоряджатися її майном не підписувала.

З липня 2015 року ОСОБА_3 почав вимагати від неї звільнити спірне житлове приміщення шляхом виселення. З цього приводу вона зверталася до Калуського МВ УМВС та їй було порекомендовано звернутися до суду.

Вона продовжує проживати в вищевказаному житлову будинку, постійно користується ним, підтримує благоустрій, сплачує комунальні послуги тощо, правовстановлюючі документи на вищевказане нерухоме майно у неї не збереглися.

Крім того, на обґрунтування позовних вимог посилається на те, що договір купівлі-продажу від 13 січня 1995 року є удаваним правочином, на що вказує розписка, складена 31 травня 1994 року ОСОБА_2, згідно зі змістом якої відповідач зобов'язувався не розпоряджатися належним їй майном на підставі доручення від 31 травня 1994 року протягом трьох місяців (до 31 серпня 1994 року включно). Після закінчення цього строку, у разі якщо вона не поверне йому кошти у розмірі 510 доларів США, він продасть її майно.

У зв'язку із вищевикладеним, уточнивши позовні вимоги, просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений 13 січня 1995 року державним нотаріусом Калуської районної державної нотаріальної контори Гошовською Л. С., укладений між ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі доручення, посвідченого Калуською районною державною нотаріальною конторою

31 травня 1994 року, зареєстрованого в реєстрі за № 878, та ОСОБА_3; застосувати наслідки недійсності правочину - скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу від 13 січня 1995 року шляхом скасування в Реєстрі прав власності на нерухоме майно запису про реєстрації права власності ОСОБА_3 на будинок із господарською спорудою та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсною довіреність про уповноваження ОСОБА_2 на розпорядження майном ОСОБА_1, від 31 травня 1994 року, посвідчену державним нотаріусом Калуської районної державної нотаріальної контори Гошовською Л. С. та зареєстровану в реєстрі за № 878.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених позивачем на обґрунтування позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2016 року рішення Калуського міськрайонного суду від 05 квітня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись із рішенням міськрайонного суду, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, встановивши обставини у справі, визначився з характером спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову.

У червні 2016 року ОСОБА_4 - представник ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2016 року, ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не дослідили докази у справі, не встановили обставин, від яких залежить правильне вирішення спору, та не застосували норми матеріального права, які підлягали застосуванню. Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не відповідають закону та підлягають скасуванню.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані, суду не надано доказів на їх підтвердження, а тому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що ОСОБА_1 на праві власності належав житловий будинок та земельна ділянка, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з дорученням від 31 травня 1994 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 управляти і розпоряджатися всім її майном, з чого б воно не складалося і де б не знаходилось, укладати всі передбачені законом угоди із управління і розпорядження майном: купувати, продавати, дарувати, приймати вдар, обмінювати, закладати і приймати в заклад жилі будинки та інше майно. Доручення посвідчене державним нотаріусом Калуської районної державної нотаріальної контори Гошовською Л. С. 31 травня 1994 року і зареєстроване в реєстрі за № 878.

13 січня 1995 року між ОСОБА_2, який діяв на підставі доручення від 31 травня 1994 року від імені ОСОБА_1, та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарською спорудою та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Калуської районної державної нотаріальної контори Гошовською Л. С. 13 січня 1995 року та зареєстровано в реєстрі за № Д-5.

ОСОБА_1 вказувала, що доручення на право розпоряджатися її майном від 31 травня 1994 року вона не укладала. Також вона не знала про те, що державним нотаріусом Калуської районної державної нотаріальної контори був посвідчений договір купівлі-продажу житлого будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Безпосередньої участі в укладенні вказаного договору купівлі-продажу вона не брала, жодних коштів від продажу житла не отримувала. Вона повинна була повернути ОСОБА_2 борг у розмірі 510 доларів США, натомість ОСОБА_2 31 травня 1994 року написав розписку про те, що до 31 серпня 1994 року зобов'язується не розпоряджатися її майном. Спірний договір купівлі-продажу був укладений як забезпечення її боргу перед ОСОБА_2, тобто з метою приховати інший правочин. Також, укладаючи вказаний договір, ОСОБА_2 усвідомлював, що діє всупереч інтересам довірителя та допускав настання негативних наслідків для довірителя. Наведене свідчить про факт укладення удаваного правочину, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони - ОСОБА_2 з іншою стороною - ОСОБА_3 для приховання іншого правочину.

Крім того, згідно з копією договору найму житла від 22 березня 2005 року вона як наймач прийняла у найм на невизначений термін житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1. Однак такий договір вона не підписувала, а запис сільського голови Мостищенської сільської ради від 08 квітня 2005 року, який міститься на вказаному договорі, вчинений без її участі та відома.

Відповідно до частини третьої статті 10, статті 60 ЦПК України ( у редакції, чинній на час розгляду справи) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 64 ЦК Української РСР довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Відповідно до статті 386 ЦК Української РСР за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується виконати від імені й за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Позивач на обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на відсутність її волевиявлення на укладення оспорюваного доручення, а також на те, що вона його не підписувала.

Частиною другою статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а також доказів на підтвердження того, що підпис у дорученні від 31 травня 1994 року, яким вона уповноважила ОСОБА_2 на розпорядження усім своїм майном, їй не належить.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13 січня 1995 року, суди правильно встановили характер спірних правовідносин та норму матеріального права, яка підлягає до застування.

Згідно з частиною першою статті 57 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Крім того, відповідно до вимог частини другої статті 58 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Удавана угода своєю формою прикриває реальну угоду, яку мали на меті укласти сторони. Тобто, укладаючи удавану угоду, обидві сторони діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду.

Однак суду не надано доказів на підтвердження, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 13 січня 1995 року був укладений на забезпечення боргу ОСОБА_1 перед ОСОБА_2, тобто з метою приховати інший правочин - договір застави нерухомого майна. Крім того, ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного правочину.

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції та апеляційного суду про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги вже були предметом розгляду судом апеляційної інстанції та мотивовано ним відхилені, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення міськрайонного суду та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило