Справа № 464/4212/18
пр.№ 2/464/1451/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.11.2018 Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого-судді Чорна С.З.

при секретарі Довгун Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту,-

в с т а н о в и в :

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання кредиту № б/н від 29.04.2011 в розмірі 11 714,43 грн. та понесені судові витрати в сумі 1 762 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що згідно кредитного договору від 29.04.2011 відповідачу було надано кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, відповідач взяті на себе зобовязання за кредитним договором не виконав, отримані кредитні кошти не повернув, відсотки та комісію за користування кредитом не сплатив. В звязку порушенням боргових зобовязань позивач просить стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором в судовому порядку.

Ухвалою судді Сихівського районного суду м.Львова від 29.08.2018 даний позов прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження.

20.09.2018 на адресу суду представник відповідача ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, згідно якого вказує, що дійсно 29.04.2011 ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв"язку з чим підписав анкету-заяву № 214530518. Зі змісту вказаної заяви, не вбачається, що позивачем надані відповідачу кошти, вказана анкета-заява є нічим іншим, як офертою в розумінні ч.2 ст.638, ч.1 ст.641 ЦК України. Доказів того, що вказана оферта була банком акцептована, а відтак, що між банком та відповідачем досягнуто згоди з істотних умов договору, банк не надав. Вказує на те, що твердження банку про те, що дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів, що повністю узгоджується з ч.2 ст.642 ЦК України не підтверджені банком жодним доказом. Так, банком не надано до позовної заяви ні доказів того, що банк відкрив відповідачу картковий рахунок, перерахував на цей рахунок кредитні кошти та надав ОСОБА_1 інструмент доступу до такого рахунку у вигляді пластикової картки. Не надав банк до позовної заяви і жодного допустимого доказу використання ОСОБА_1 кредитних коштів, яким би могла бути, згідно приписів ч.1 ст.81 ЦПК України, п.п.1.4, 1.8, 1.18, 7.1 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, виписка з особового рахунку за картковим рахунком позичальника. З огляду на не доведення банком наданими для суду доказами таких обставин, як акцептування банком оферти ОСОБА_1, відкриття банком відповідачу карткового рахунку в рамках акцептованої оферти, перерахування банком на картковий рахунок кредитних коштів в рамках акцептованої оферти, надання банком відповідачу інструменту у вигляді пластикової картки для доступу до карткового рахунку, відкритого банком в рамках акцептованої від останнього оферти, наступні твердження банку про те, що ОСОБА_1 станом на 16.07.2018 має заборгованість у розмірі 11 714,43 грн. є надуманими. При цьому, банк для підтвердження всіх тих обставин, які покладені ним в основу підстав позовних вимог, покликається в тому числі і на розрахунок заборгованості. В свою чергу з колонки № 15 в документі з найменуванням "Розрахунок заборгованості за договором № б/н від 29.04.2011 станом на 01.04.2015" вбачається, що остання сума погашення була 25.02.2015 у розмірі 15,00 грн. Отже, з внесенням 25 лютого 2015 року останнього платежу за вказаним договором, згідно ст.264 ЦК України позовна давність за вимогами, що грунтуються на такому договорі, була перервана і згідно з ч.1 ст.261 ЦК України з 26 лютого 2015 року перебіг позовної давності розпочався знову. 26 лютого 2018 року закінчився визначений ч.1 ст.257 ЦК України трирічний строк позовної давності за вимогами банку про стягнення кредитних коштів і відсотків за користування ними, що грунтуються на стверджуваному банком договорі №б/н від 29.04.2011, а 26 лютого 2016 року однорічний строк позовної давності, визначений п.1 ч.2 ст.258 ЦК України за вимогами банку про стягнення неустойки. Враховуючи, наведені заперечення, просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

07.11.2018 на адресу суду позивачем скеровано відповідь на відзив, в якій зазначає, що відповідач не виконав свої зобовязання за кредитним договором належним чином. Щодо застосування строку позовної давності вказує, що відповідачу видавалась картка термін дії якої до 08.2019 року, отже позов ними подано до спливу строку позовної давності, посилається на статтю 257 та 261 Цивільного кодексу України. Крім цього вважає, що підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобовязання триває, тому вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання не зявився, подавши до суду клопотання за змістом якого позов підтримує та просить такий задоволити, а розгляд справи здійснювати у відсутності представника банківської установи.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не з"явився, подав клопотання, в якому просить в задоволені позову відмовити у звязку із пропуском строку позовної давності, справу слухати у його відсутності.

У звязку з неявкою сторін та з врахуванням поданих клопотаннь фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частина 1 ст. 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 даної статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 29.04.2011 між Публічним акціонерним товариством «Приват Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит в розмірі 300,00 грн., з кінцевим терміном поверненням, що відповідає строку дії картки. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк, визначеними умовами кредитного договору.

У зв'язку з порушенням боржником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка за розрахунком банку, що доданий до позовної заяви, станом на 16.07.2018 виникла заборгованість в сумі 11714,43 грн. з якої 497 грн. 25 коп. - заборгованість за кредитом; 178 грн. 20 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 10004 грн. 96 коп. заборгованість за пеню та комісією; 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина); 534 грн. 02 коп. штраф (процентна складова) .

Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов'язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Представником відповідача ОСОБА_2 до ухвалення рішення судом, зроблено заяву про застосування позовної давності у справі.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 згідно кредитного договору №б/н від 29.04.2011 отримав картки № 369038, № 495609, № 025163 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 08.2019 що підтверджується наявною у справі довідкою АТ КБ "ПриватБанк" .

Відтак, у межах строку кредитування, який відповідає строку дії картки до 08/2019 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти щомісячними платежами до 25 числа кожного місяця.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку (пеня за несвоєчасне погашення кредиту), то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу.

А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Вищезазначене відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом у постанові ОСОБА_4 від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

За наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.

Зважаючи на те, що останню проплату за кредитним договором позичальником ОСОБА_1 було здійснено ще 25.02.2015, а після цього та по день предявлення даного позову 26.07.2018 банк, як кредитор, жодного разу не звертався до позичальника, у визначений законом та договором спосіб, з вимогою про погашення заборгованості строк позовної давності сплив.

Обставин, які б свідчили про зупинення чи переривання перебігу строку позовної давності судом не встановлено.

Будь-яких поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не наведено.

Згідно ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи зазначені обставини, а також те, що позивачем пропущено строк позовної давності визначений ст.257 Цивільного кодексу України, поважності причин пропуску такого строку позивачем не наведено, відповідач просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

На підставі ст. ст. 257, 261, 267 ЦК України та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263 - 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту - відмовити, у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 12.11.2018

Суддя: Чорна С.З.