ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року м.Херсон

Номер справи: 647/1032/18

Номер провадження: 22-ц/819/261/18

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого (суддя-доповідач) Ігнатенко П.Я.,

суддів: Воронцової Л.П.,

Полікарпової О.М.,

за участю секретаря Пісоцької Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бериславського районного суду Херсонської області у складі судді Корсаненкової О.О. від 16 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що з 15.06.1991 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 29.04.2015 шлюб між ними було розірвано. За період шлюбних відносин подружжя придбало у власність двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі ст.ст. 60,69, 70 СК України позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 16 серпня 2018 року позов ОСОБА_3 - задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 4 904,80 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні в позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - ОСОБА_4, посилаючись на недоведеність придбання спірної квартири відповідачем за особисті кошти та необґрунтованість посилання на пропуск строку позовної давності, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

В ході апеляційного розгляду ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та пояснила, що позивач не надавав допомоги, не давав зарплату, все, що заробляв на заробітках витрачав на свої проблеми, квартиру придбано за кошти ОСОБА_2 У квартиру позивач вселився з її дозволу, однак сім'я не склалась. Ремонт він проводив у квартирі своїми силами, однак відповідачка оплачувала весь ремонт за свої кошти.

Адвокат ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав та пояснив, що його довіритель ОСОБА_3 проживав із відповідачкою однією сім'єю, є спільні діти, сторони вели спільне господарство. Подружжя разом проживало в гуртожитку, разом придбало спірну квартиру, ОСОБА_3 робив ремонт у квартирі, в ній же зареєстрований разом з іншими членами сім'ї. Проживали разом до 2008 року. Позиція відповідачки нічим не підтверджена, позивач заперечує дарування 2400 доларів США батьками відповідачки на придбання квартири, а ті гроші, які її батьки періодично надавали - витрачались на сім'ю.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 372 ЦПК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не оспорюється, що 15.06.1991 між ними укладено шлюб (а.с.5-6, 35-36).

Згідно записів в трудовій книжці серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 з 05.06.1993 по 20.10.2000 працював у МП «Салют», з 20.10.2000 року по 11.12.2008 року працював у Бериславському педагогічному училищі (а.с. 68-70).

Згідно із трудовою книжкою серії НОМЕР_2, ОСОБА_2 з 09.09.1987 по 15.08.2017 працювала у Бериславському педагогічному училищі, назву якого було змінено на Бериславський педагогічний коледж (а.с.33-34).

Відповідно до договору купівлі-продажу № ОIОО-П від 05.05.2000, посвідченого товарною біржею «Смарагд-Південь», ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.32).

Також з матеріалів справи вбачається, що подружжя в один день 01.02.2006 року зареєстровано у придбаній квартирі по АДРЕСА_1 де проживали разом з дітьми (а.с.6,36).

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано 29 квітня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с.3).

Суд першої інстанції ухваливши рішення дійшов висновку про те, що сторони у період шлюбу придбали спірну квартиру, досліджені в ході судового розгляду докази на підтвердження того, що спірна квартира придбана ОСОБА_2 за особисті кошти не є належними та допустимими, відповідно відсутні докази для спростування презумпції спільної сумісної власності майна подружжя. Такого висновку суд дійшов обґрунтовано.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що подружжя проживало разом, сторони вели спільне господарство, мають спільних дітей, мали місце роботи та заробіток. Як ОСОБА_2, так і ОСОБА_3 тривалий час до та в період придбання житла були офіційно працевлаштовані. Окрім того, сторони не заперечують, що позивач їздив на заробітки, в тому числі за кордон, де також мав дохід. В спірній квартирі зареєстровані та проживали разом, позивач робив ремонт власними силами.

Доводи відповідача в обґрунтування придбання спірної кватири за особисті кошти - підтверджені лише показами свідків, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.

Надання батьками ОСОБА_2 коштів в сумі 2400 доларів США на придбання квартири позивач заперечує та даний договір дарування не оформлений в передбаченому законом порядку. В такому випадку покази свідків не є належними і допустимими доказами та не доводять даний факт.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 18 квітня 2018 року у справі № 487/9384/14-ц. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Суд повно та всебічно дослідив всі обставини справи, надав належну оцінку доказам та дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_3 та визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками, оскільки ОСОБА_2 не довела придбання квартири за особисті грошові кошти надані їй батьками та не спростувала презумпцію спільного права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу.

Посилання як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі на те, що позивач не брав матеріальної участі у придбанні спірної квартири - не підтвердженні доказами в їх сукупності.

Факт ведення подружжям господарства роздільно та заперечення відповідачки щодо ведення сторонами спільного господарства судовою колегією до уваги не приймаються, як недоведені та спростовуються відомостями про спільне проживання, наявність сімейних відносин, одночасну реєстрацію обох сторін у спірній квартирі, участь у проведенні ремонту обох сторін, тощо.

Доводи про порушення позивачем строків позовної давності колегія суддів не приймає до уваги, як такі, що не відповідають фактичним обставинам. Так, з матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі до 29.04.2015 року, отже з урахуванням святкових днів, звернувшись до суду із позовом 02 травня 2018 року, ОСОБА_3 не порушив трирічний строк з моменту, коли дізнався про своє порушене право.

Посилання на належне матеріальне забезпечення батьків відповідачки достеменно не доводить придбання спірної квартири за гроші, подаровані її батьками. Договір дарування 2400 доларів США без дотримання передбаченої законом форми договору не може доводитись показами свідків.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність претензій майнового характеру на момент розірвання шлюбу на висновки суду не впливає, оскільки це не є перешкодою для пред'явлення таких вимог відповідно до закону шляхом подачі позову про поділ майна подружжя.

На підставі викладеного, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - залишити без задоволення.

Рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 16 серпня 2018 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (постанови) шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції у цивільних справах - Верховного Суду.

Дата складання повного судового рішення 18 грудня 2018 року.

Головуючий П.Я.Ігнатенко

Судді: Л.П.Воронцова

О.М.Полікарпова