ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року м.Суми

Справа №591/7257/17

Номер провадження 22-ц/788/1972/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

сторін:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Севіда»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану через представника - адвоката ОСОБА_2

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 вересня 2018 року, ухваленого в складі судді Шелєхової Г.В., в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст рішення складено 10 вересня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

14 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Севіда» (далі - ТОВ НВП «Севіда»), в якому, уточнивши свої вимоги (т. 1, а. с. 28-34), просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 689 грн 00 коп., компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 26 725 грн 53 коп., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 8 588 грн 53 коп., компенсацію за затримку виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу у сумі 25 161 грн 44 коп., а всього 61 164 грн 50 коп., а також стягнути з відповідача понесені нею витрати на правову допомогу.

Свої вимоги мотивує тим, що протоколом зборів ТОВ НВП «Севіда» від 02 лютого 2016 року №5 вона була звільнена із посади директора товариства. З даним протоколом та з наказом про звільнення її під підпис не ознайомили, їх копії їй не надсилались. Про зміну директора товариства вона довідалась з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. 14 квітня 2016 року вона звернулась до управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради із заявою про надання копій документів на підставі яких були внесені зміни, проте в задоволенні даної заяви було відмовлено. 30 квітня 2016 року вона отримала від директора ТОВ НВП «Севіда» ОСОБА_3 лист, в якому повідомлялось про її звільнення з посади та виключення із складу учасників, на підставі протоколу зборів №5 від 02 лютого 2016 року. Вказує, що вона працювала до 30 квітня 2016 року, однак заробітна плата їй виплачена лише за половину квітня в сумі 689 грн 00 коп. на даний час існує заборгованість по заробітній платі за другу половину квітня в сумі 689 грн 00 коп. Стверджує, що нею не було використано відпустку за відпрацьовані 2010-2016 роки, яка мала бути компенсована в день її звільнення.

28 березня 2018 року ОСОБА_1 подано уточнену позовну заяву, в якій окрім заявлених раніше вимог, просила стягнути індексацію заробітної плати в сумі 5 927 грн 74 коп. Протокольною ухвалою суду від 29 березня 2018 року, в прийнятті уточненої позовної заяви відмовлено.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в зв'язку з їх необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка була подана через представника - адвоката ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати, компенсації за затримку в розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу та ухвалити нове рішення, яким дані вимоги задовольнити.

У своїх доводах вказує на те, що судом першої інстанції не було враховано, що єдиним доказом на підтвердження її звільнення є наказ, з яким відповідач позивача не знайомив під підпис, копія наказу їй не надсилалась. Стверджує, що позивач припинила виконання трудових обов'язків директора 14 квітня 2016, коли не мала змоги подати податкову звітність та отримала інформацію про зміну директора товариства, саме тому вона просила стягнути заборгованість по заробітній платі за половину квітня 2016 року. Зазначає, що невнесення записів до трудової книжки не впливає на обов'язок відповідача при звільненні здійснити виплату усіх сум, що належить позивачу. Посилається також на те, що інформація про роботу за сумісництвом, яку позивач виконувала, вноситься до трудової книжки виключно за бажанням сумісника. Вважає, що продовження трудових відносин з відповідачем в лютому та березні 2016 року підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу, форма ОК-5, з якої слідує, що заробітна плата позивачу виплачувалась і у вказані місяці. Перебування офісної будівлі товариства в аварійному стані, що нібито встановлено актом від 02 лютого 2016 року, не спростовують наявність між сторонами трудових відносин.

ТОВ НВП «Севіда» подано відзив на апеляційну скаргу, в якій вказує на надуманість та безпідставність доводів позивача та вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому посилається на те, що позивача звільнено в зв'язку з закінченням строку дії контракту, а тому вручення в день звільнення копії відповідного наказу нормами трудового законодавства України не вимагається. Товариство було позбавлено можливості провести належний розрахунок з позивачем, через відсутність статутних та бухгалтерських документів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката ОСОБА_4, яка підтримала апеляційну скаргу, представників відповідача ОСОБА_5 та адвоката ОСОБА_6, які заперечують проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено виконання нею трудових обов'язків та ведення господарської діяльності після 02 лютого 2016 року. Позивачем не надано первинних документів на підтвердження заявлених нею вимог, а саме: контракту, книги наказів, оригіналів бухгалтерської документації, які перебували в неї. Відповідач на день звільнення був позбавлений можливості вирішити питання щодо проведення належного розрахунку, так як вся бухгалтерська документація перебувала у позивача, що унеможливлювало перевірку обставин нарахування та виплати їй заробітної плати.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про відсутність підстав для задоволення позову, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріал справи та встановлено судом першої інстанції, з 01 січня 2011 року ОСОБА_1 працювала директором ТОВ НВП «Сневіда» на підставі укладено з нею контракту, строк дії якого 31 грудня 2014 року.

Загальними зборами учасників ТОВ НВП «Севіда», які відбулись 02 лютого 2016 року, прийнято рішення виключити ОСОБА_1 зі складу учасників товариства та звільнити її з 02 лютого 2016 року з посади директора товариства (т. 1, а. с. 114-115). На посаду директора ТОВ НВП «Севіда» з 03 лютого 2016 року призначено ОСОБА_3

Наказом №2 по ТОВ НВП «Севіда» від 02 лютого 2016 року, на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України - у зв'язку з закінченням терміну дії контракту та у відповідності з рішенням загальних зборів учасників товариства від 02 лютого 2016 року, звільнено ОСОБА_1 з посади директора товариства, зобов'язано провести повний розрахунок з ОСОБА_7 у порядку передбаченому чинним трудовим законодавством України, після повернення нею всіх статутних бухгалтерських, звітних та інших документів товариства (т.1, а. с. 125).

Листом за підписом директора ТОВ НВП «Севіда» ОСОБА_1 була повідомлена про рішення загальних зборів щодо звільнення її з посади директора та про виключення з числа учасників товариства, запропоновано їй в термін до 01 травня 2016 року передати усі статутні, банківські, бухгалтерські та інші документ та печатку (т. 1, а.с.74). Даний лист отриманий ОСОБА_1 30 квітня 2016 року, що вбачається з листа надісланого нею директору 25 травня 2016 року.

Згідно акту приймання-передавання від 08 грудня 2016 року, ОСОБА_1 передала, а директор ТОВ НВП «Севіда» прийняв наступні документи: статут ТОВ НВП «Севіда»; виписку з Єдиного державного реєстру ТОВ НВП «Севіда»; свідоцтво про реєстрацію ТОВ НВП «Севіда»; довідку про взяття на облік платника податків ТОВ НВП «Севіда»; страхове свідоцтво від нещасних випадків; повідомлення про взяття на облік платника страхових внесків; довідку АА №1815696 ТОВ НВП «Севіда», договір оренди ТОВ НВП «Севіда» з ТОВ «Астеліт»; додаткові угоди до договору оренди; печатку товариства; свідоцтво про право власності №121 від 28 жовтня 1996 року; технічний паспорт на приміщення по вул. Огарьова, 21 в м. Суми (т. 1, а. с. 76).

З індивідуальної відомості про застраховану особу Пенсійного фонду України слідує, що у 2016 році за січень, лютий та березень місяць ТОВ НВП «Севіда» сплачено страхові внески за ОСОБА_1, виходячи із заробітної плати 1 378 грн. 00 коп. (т. 1, а. с. 17-19).

У відповідності до ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

За змістом статей 116 та 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (ч. 1 ст. 47 КЗпП України).

Частиною 1 статті 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

У відповідності до приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, доведенню підлягає факт невиплати позивачу усіх належних їй сум при її звільнення та невикористання нею днів щорічної відпустки.

Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за квітень 2016 року, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що заробітна плата виплачується за виконану роботу, однак така робота позивачем не виконувалась.

Судом встановлено на те заперечується сторонами, що ОСОБА_1 працювала в товаристві одноособово, інших найманих працівників не було. До функціональних обов'язків входило: підтримка порядку на підприємстві, ведення бухгалтерії (звіти, податки), укладення договорів. Контракту, на підставі якого позивач виконувала свої трудові обов'язки, сторонами суду не надано.

Пунктом 6.3.1 статуту ТОВ НВП «Севіда», затвердженого рішенням загальних зборів учасників від 12 лютого 2008 року, встановлено, що управління товариством здійснює одноособовий виконавчий орган. Функції одноособового виконавчого органу виконує директор, який призначений загальними зборами учасників товариства. З директором укладається трудовий договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність директора, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін.

Про закінчення у ОСОБА_1 повноважень директора ТОВ НВП «Севіда», учасники товариства повідомили ДПІ у м. Суми ще 01 липня 2015 року (т. 1, а. с. 73). В свою чергу позивач про зміну директора товариства в Єдиному державному реєстрі на ОСОБА_3, була обізнана 14 квітня 2016 року, що підтверджується її зверненням до заступника начальника управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» (т. 1, а. с. 11).

ОСОБА_1, звертаючись до суду з даним позовом, стверджувала, що вона виконувала свої трудові обов'язки директора товариства до 30 квітня 2016 року, а заробітна плата їй виплачена тільки за першу половину місяця в сумі 689 грн 00 коп., а тому просить стягнути борг за другу половину місяці в сумі 689 грн 00 коп. Однак, в апеляційній скарзі на рішення суду позивач зазначає, що після отримання інформації про зміну керівника ТОВ НВП «Севіда» 14.04.2016 року, вона перестала ходити на роботу та виконувати обов'язки директора товариства. Таким чином трудові відносини позивача з товариством фактично припинені 14 квітня 2016 року та до вказаної дати позивачу заробітна плата була виплачена, про що вона зазначила в позовній заяві.

Робоче місце позивача визначено в офісному приміщення товариства, що розташоване за адресою: м. Суми, вул. Олексія Береста, 21, проте з наданого відповідачем акту від 02 лютого 2016 року слідує, що офісна будівля знаходилась у занедбаному стані, який унеможливлював виконання нею трудових обов'язків за вказаною адресою. Викладені в акті відомості позивачем належними доказами не спростовано.

Наказ про звільнення ОСОБА_1 було видано 02 лютого 2016 року і позивачем він в установленому законом порядку не оскаржувався. Невнесення запису до трудової книжки позивача запису про її звільнення 02 лютого 2016 року, мало місце в зв'язку відсутністю її у товариства.

Статтею 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації.

Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів.

Керівник підприємства зобов'язаний створити необхідні умови для правильного ведення бухгалтерського обліку, забезпечити неухильне виконання всіма підрозділами, службами та працівниками, причетними до бухгалтерського обліку, правомірних вимог бухгалтера щодо дотримання порядку оформлення та подання до обліку первинних документів.

Частиною 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05 грудня 2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації із статистики праці». У табелі обліку використання робочого часу робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, в тому числі надурочні, вечірні, нічні години роботи та інше, а також інші відхилення від нормальним умов роботи.

Тобто, первинним документом, що підтверджує, як факт виконання трудових обов'язків в квітні 2016 року, так і наявність у позивача невикористаної відпустки у спірному періоді є саме табель обліку робочого часу, ведення якого було покладено саме на позивача.

Позивачем, в порушення приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження виконання нею трудових обов'язків директора товариства в спірний період та невикористання днів основної щорічної відпустки у 2010-2016 роках, зокрема, первинної бухгалтерської документації, табелю обліку робочого часу, журналів реєстрації наказів виданих у товаристві, в тому числі щодо відпусток. Вказані документи не передавались позивачем і товариству при її звільненні.

Слід також зазначити, що позивач в доводах апеляційної скарги вказує на те, що вона виконувала обов'язки директора ТОВ НВП «Севіда» за сумісництвом.

Статтею 102-1 КЗпП України встановлено, що працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

Згідно з приписами п. 6) ч. 7 ст. 10 Закону України «Про відпустку», відпустка сумісникам надається одночасно з відпусткою за основним місцем роботи.

Однак, позивачем не надано суду доказів невикористання нею відпустки у 2010-2016 роках за основним місцем роботи.

З урахуванням викладеного, оскільки по справі не зібрано доказів наявності заборгованості по заробітній платі та невикористання позивачем днів щорічної основної відпустки у спірний період, які мали бути компенсовані при її звільненні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Враховуючи, що ціна позову складає 61 164 грн 50 коп., дана справа є малозначною, а тому касаційному оскарженню відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану через представника - адвоката ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 вересня 2018 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 14 листопада 2018 року.

Головуючий Т.А. Левченко

Судді О.Ю. Кононенко

С.Г. Хвостик