Справа № 131/1449/16-ц
Провадження № 22-ц/801/180/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олексієнко О. Ю.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю.Б.,

суддів Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Рамбурс» на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 04 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Олексієнка О.Ю. у м. Іллінці Вінницької області за відсутності учасників справи,

у справі № 131/1449/16-ц за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Рамбурс», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - голова правління Приватного акціонерного товариства «Рамбурс» ОСОБА_4, про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

03 серпня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Іллінецького районного суду Вінницької області з позовом до ПрАТ «Рамбурс», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Голова правління ПрАТ «Рамбурс» ОСОБА_4 про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 01 листопада 2013 року він працював в ПрАТ «Рамбурс» на посаді слюсаря - ремонтника. 13 травня 2015 року позивач надав до відділу кадрів повістку оформлену відповідно до Додатку 18 Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом, затвердженого Постановою КМ України від 21 березня 2002 року № 352.

Як було роз'яснено позивачу, він зобов'язаний написати заяву про звільнення у зв'язку із призовом на строкову військову службу. Позивач не мав бажання звільнятися із займаної посади, однак, як запевнив його працівник відділу кадрів, що адміністрація відповідача діє у відповідності Закону, та позивач підлягає звільненню.

14 травня 2015 року позивача було звільнено з роботи в зв'язку із призовом на строкову військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору № 17-3/15 від 14 травня 2015 року.

Отже, на думку позивача, громадянам України, покликаним на строкову військову службу, так само як і мобілізованим на військову службу в період мобілізації, Законом встановлені гарантії щодо збереження робочого місця (посади) на підприємстві, установі, організації і середньої заробітної плати на період не більше одного року.

Позивач вважає своє звільнення протиправним, оскільки відповідач невірно застосував закон, а тому звернувся до суду з цим позовом та просив визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) про припинення трудового договору № 17-3/15 від 14.05.2015 року Приватного акціонерного товариства «Рамбурс» в частині звільнення ОСОБА_3 з 14.05.2015 року у зв'язку з призовом на військову службу, поновити його на посаді слюсаря - ремонтника Приватного акціонерного товариства «Рамбурс» з 15.02.2015 року та стягнути з приватного акціонерного товариства «Рамбурс» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 63282,12 грн.

Представником відповідача ПрАТ «Рамбурс» було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить в задоволенні позовних вимог відмовити з тих підстав, що на підставі заяви позивача та повістки про його призов на строкову військову службу, товариством було видано наказ № 17-3/15 про припинення трудового договору з позивачем згідно норм чинного на момент звільнення позивача законодавства.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 04.09.2018 року позов задоволено повністю. Поновлено ОСОБА_3 строк звернення до суду. Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) Приватного акціонерного товариства «Рамбурс» про припинення трудового договору № 17-3/15 в частині звільнення ОСОБА_3 з 14.05.2015 року у зв'язку з призовом на військову службу. Поновлено ОСОБА_3 з 14.05.2018 року на посаді слюсаря - ремонтника Приватного акціонерного товариства «Рамбурс». Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Рамбурс» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 69 (шістдесят дев'ять тисяч п'ятсот вісімдесят п'ять) грн. з утриманням при виплаті зазначеної суми, передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_3 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просить рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 04.09.2018 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог представника позивача до ПрАТ «Рамбурс».

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при винесенні рішення неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки було застосовано закон, який не підлягав застосуванню при вирішенні спірних відносин, при цьому, закон, положення якого повинні були бути застосовані, застосовано не було. Звернув увагу суду, що зміст повістки, наданої позивачем співробітниками, які відповідають за облік працівників у елеваторному департаменті Товариства, відрізнявся від змісту повісток, які надавали ті співробітники, яких було призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Представником позивача - адвокатом ОСОБА_7 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано на необґрунтованість, надуманість та безпідставність апеляційної скарги і на законність та обґрунтованість судового рішення. Представник вказує на те, що з урахуванням судової практики та норм Закону, на підставі наданих сторонами у справі доказів, суд дійшов правильного висновку про незаконність звільнення позивача на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, оскільки за ним мало зберігатися місце роботи та середній заробіток на підприємстві відповідача.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача ОСОБА_3 з посади слюсаря - ремонтника ПрАТ «Рамбурс» на підставі п. 3 ч.1 ст.36 КЗпП України відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки призов позивача на строкову військову службу здійснювався під час дії Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», яким оголошено часткову мобілізацію, що проводилась у три черги протягом 210 діб 2015 року, у тому числі на території Вінницької області. Тобто на час дії особливого періоду в Україні, і на позивача поширювались гарантії та пільги, в тому числі збереження місця його роботи та посади, середній заробіток на даному підприємстві.

Ураховуючи, що звільнення ОСОБА_3 відбулося 14 травня 2015 року, то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за березень - квітень 2015 року. Відповідно до довідки ПрАТ «Рамбурс» від 21 липня 2016 року заробітна плата позивача за березень (1791,67 грн.) - квітень (1738,02 грн.) 2017 року склала 3, 529 грн. тому середньоденна заробітна плата складає: 3, 529 грн./42 робочих дні = 84 грн. 04 коп. При цьому кількість робочих днів в березні та квітні 2015 року становить 42 робочих днів.

Час вимушеного прогулу з 15 травня 2015 року до 04 вересня 2018 року складає 828 робочих днів, а тому суд прийшов до висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 травня 2015 року до 04 вересня 2018 року складає 69, 585 грн.

Переглядаючи в апеляційному порядку судове рішення, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до частин першої та третьої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов'язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VІІ, який набрав законної сили 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, в тому числі й на території Вінницької області. Доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»).

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, підприємств, організацій, установ на функціонування в умовах особливого періоду. Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (в редакції, яка діяла на час звільнення позивача) було встановлено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 1 березня 2014 року, яке введено в дію Указом Президента України № 189/2014 від 2 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (в редакції, яка була чинною на час звільнення позивача) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

3 11 червня 2015 року частина третя статті 119 КЗпП України діє у новій редакції, а саме слова «призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» замінено словами «призваними на строкову військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період». При цьому, слова «військова служба» охоплюють слова «строкова військова служба».

Статтею 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), норми якого кореспондуються з «Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008), види військової служби визначено як: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

За загальними вимогами вказаних вище норм права гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), поширюються на громадян України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що роботодавець має право звільнити працівника у зв'язку з його призовом на військову службу, крім випадку призову під час мобілізації, на особливий період, коли за таким працівником зберігається місце роботи, посада, компенсується середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час призову. Застереження, закріплене у пункті 3 частини першої статті 36 КЗпП та у частині третій статті 119 цього Кодексу (в редакції, чинній на час звільнення позивача) щодо неможливості звільнення працівника, призваного під час мобілізації, на особливий період, не залежить від того, на строкову чи на інший вид військової служби призваний працівник.

З цих саме підстав не заслуговують на увагу та не спростовують вірні висновки суду першої інстанції посилання апеляційної скарги на те, що зміст повістки, наданої позивачем співробітниками, які відповідають за облік працівників у елеваторному департаменті Товариства, відрізнявся від змісту повісток, які надавали ті співробітники, яких було призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 375, 379, 382, 384, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Рамбурс» залишити без задоволення.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 04 вересня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати, пов'язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити за Приватним акціонерним товариством «Рамбурс».

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2018 року.

Головуючий: Войтко Ю.Б.

Судді: Міхасішин І.В.

Стадник І.М.