Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 587/2906/15-ц

провадження № 61-4473св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення апеляційного суду Сумської області від 19 липня 2016 року у складі суддів: Левченко Т. А., Собини О. І., Сибільової Л. О.,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна.

Позов мотивовано тим, що він з 10 червня 1997 року проживав з ОСОБА_3 як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, здійснювали покупки, витрачали кошти і фактично між ними склались відносини, притаманні подружжю. Вказував, що до 2013 року вони проживали за адресою: АДРЕСА_1. У грудні 2013 року вони разом з відповідачем придбали житловий будинок з господарськими будівлями разом з земельною ділянкою, які розташовані по АДРЕСА_2, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_3 Крім коштів на придбання вказаного будинку, він вкладав кошти у придбання опалювального обладнання, меблів, матеріалу для огорожі та обладнання ванної кімнати. Також до їх знайомства у відповідача була земельна ділянка в садівничому товаристві «Тополя», на якій вони разом збудували садовий будинок, де позивач виконував будівельні та ремонтні роботи. Разом з відповідачем вони займались розведенням собак коштовної породи. Весь період спільного проживання він працював у місцевих приватних фірмах та за кордоном, кошти від заробітків вкладав у придбання спільного майна. На даний час стосунки між ними погіршились, відповідач не погоджується на розподіл спільного майна.

Посилаючись на викладені обставини просив встановити факт проживання його та ОСОБА_3 однією сім'єю з 10 червня 1997 року; визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2; визнати за ним право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,2500 га, яка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою; визнати за ним право власності на ? частину садового будинку, який розташований в Сумській міській організації садівниче товариство «Тополя».

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 18 травня 2016 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 у період з серпня 2000 року до кінця 2014 року.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_2, житловою площею 47,8 кв. м, загальною площею 85,9 кв.м, який складається з житлового будинку «А-І», сіней «а», прибудови «а1», навісу «К», літньої кухні «Е», сараїв «Б, Г, Ж», погребів «п/г/» та «п/г1», погрібника «Д», літнього душу «Л», вбиральні «В», гаражів «М, З», огорожі № 1-2, як частки у спільній сумісній власності.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_2, житловою площею 47,8 кв. м, загальною площею 85,9 кв.м, який складається з житлового будинку «А-І», сіней «а», прибудови «а1», навісу «К», літньої кухні «Е», сараїв «Б, Г, Ж», погребів «п/г/» та «п/г1», погрібника «Д», літнього душу «Л», вбиральні «В», гаражів «М, З», огорожі №1-2, як частки у спільній сумісній власності.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_2. В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено факт проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період часу з серпня 2000 року по кінець 2014 року. Спірний будинок в с. Сула Сумського району Сумської області був придбаний за спільні кошти ОСОБА_1, ОСОБА_3 та її доньки, але з врахуванням встановлених обставин справи розмір частки позивача у спільному майні підлягає зменшенню до 1/3 частини.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 19 липня 2016 року рішення Сумського районного суду Сумської області від 18 травня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на будинок та земельну ділянку, розташовані по АДРЕСА_2, а також розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішенняпро відмову у задоволенні позовних вимог. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних доказів того, що в період придбання спірного майна сторони вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Також не надано доказів того, що спірне майно придбано за спільні кошти. Показання свідків про спільне проживання сторін та фотознімки їх спілкування, самі по собі не підтверджують, що в період придбання відповідачем спірного нерухомого майна, між нею та позивачем існували усталені відносини, що притаманні подружжю у розумінні частини другої статті 3 СК України.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції невірно застосовано положення статті 74 СК України. Позивачем надано належні докази, зокрема, покази свідків, документи, фотокартки спільного проживання сторін протягом сімнадцяти років однією сім'єю. Крім того, згідно статті 29 ЦК України та статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ОСОБА_1 має право мати декілька місць проживання, і той факт, що останній зареєстрований у м. Шепетівка не може перешкодити йому постійно проживати однією сім'єю з ОСОБА_3 у м. Сумах, тому судом апеляційної інстанції помилково скасовано законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_3 зазначила про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, доводи викладені в ній такими, що не відповідають дійсності, натомість оскаржуване рішення апеляційного суду є законним та ухваленим із дотриманням норм матеріального та процесуального права. Посилання позивача на статтю 29 ЦК України не доводить факт його постійного проживання однією сім'єю в м. Суми з відповідачем. Постійне місце проживання позивача зареєстровано у м.Шепетівка Хмельницької області. На час придбання спірного майна позивач не проживав з відповідачем. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження фінансової можливості придбання спірного майна, оскільки на той момент позивач не мав стабільного заробітку.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року вказану справу призначено до судового розгляду.

31 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що у 1997 році ОСОБА_1 та ОСОБА_3 познайомились на заробітках у Російській Федерації. У 1998 року ОСОБА_1 приїхав до відповідача та вони проживали в її квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

У статті 57 ЦПК України 2004 року визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Суди установили, що згідно трудової книжки ОСОБА_1 працював у м. Суми на різних підприємствах газоелектрозварювальником з квітня 2000 року по лютий 2012 року. Згідно трудової угоди від 04 січня 2012 року ОСОБА_1 працював зварювальником в товаристві з обмеженою відповідальністю «КазЕнергоГаз» (Республіка Казахстан) з 04 січня до 31 грудня 2012 року. Згідно довідки приватного підприємця ОСОБА_4, ОСОБА_1 працював зварювальником з 01 липня 2012 року по 27 грудня 2015 року у м. Курську Російської Федерації.

Згідно копії паспорта ОСОБА_1 зареєстрований у м. Шепетівка Хмельницької області.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 28 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Шепетівської міської ради про зобов'язання забезпечити житлом, зобов'язано виконавчий комітет Шепетівської міської ради забезпечити ОСОБА_1 благоустроєним жилим приміщенням у м. Шепетівка Хмельницької області, що відповідає санітарним та технічним нормам, у межах норми житлової площі. Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 проживає у АДРЕСА_3. 20 січня 1994 року ОСОБА_1 був поставлений у виконавчому комітеті Шепетівської міської ради на облік як такий, що потребує поліпшення житлових умов. З набуттям статусу інваліда війни третьої групи, рішенням виконавчого комітету Шепетівської міської радиХмельницької області від 16 листопада 2012 року № 273, ОСОБА_1 був внесений до списків на позачергове отримання житла за № 15, як учасник бойових дій в Афганістані.

Установлено, що ОСОБА_3 мала банківські рахунки у публічному акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» та публічному акціонерному товаристві Банк «Аваль» у національній та іноземній валюті. 15 листопада 2011 року між відповідачем та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» було укладено депозитний договір на суму 4058,77 євро та 09 квітня 2012 року кошти з цього депозитного вкладу в сумі 4047,97 євро ОСОБА_3 були зняті. Також нею були зняті кошти 10 квітня 2012 року з її банківського рахунку в публічному акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 3017,66 доларів США.

Згідно розписки представника продавця будинку та земельної ділянки в с. Сула Сумського району ОСОБА_7, останній отримав 11 квітня 2012 року від ОСОБА_3 за продаж будинку в АДРЕСА_2 грошові кошти в сумі 12 000 доларів США, що еквівалентно 95 760 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статті 212 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що в період придбання спірного будинку та земельної ділянки в с. Сула Сумського району Сумської області між сторонами існували усталені відносини, що притаманні сім'ї в розумінні частини 2 статті 3 СК України.

Встановивши, що позивачем не надано доказів того, що вказані будинок та земельна ділянка набуті ОСОБА_1 та ОСОБА_3 внаслідок їх спільної праці та за спільні грошові кошти, апеляційний суд вірно виходив із того, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем надано належні докази спільного проживання однією сім'єю з 1998 року та придбання спірного майна за спільні кошти є безпідставними, оскільки сам факт отримання за вказаний період доходів не може бути доказом участі у придбанні будинку, а покази свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у придбанні майна, та зокрема розмір цієї участі.

Апеляційний суд обґрунтовано виходив із недоведеності ОСОБА_1 факту проживання із ОСОБА_3 однією сім'єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу у спірний період придбання майна.

Також безпідставними є посилання заявника на те, що реєстрація позивача у м. Шепетівка Хмельницької області не позбавляє його можливості постійно проживати однією сім'єю з ОСОБА_3 у м. Сумах, оскільки сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на майно за кожною зі сторін.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Відповідно до статті 410 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько
С. Ю. Мартєв
В. М. Сімоненко
С. П. Штелик