Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 201/4216/15-ц

провадження № 61-5335св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Приватне підприємство «Дніпроспецсервіс»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2016 року у складі судді Антонюка О. А. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Повєткіна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі -ПАТ КБ «ПриватБанк»), Приватного підприємства «Дніпроспецсервіс» (далі - ПП «Дніпроспецсервіс») про визнання недійсним договору поруки.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 17 лютого 2015 року працівниками ДАІ ГУ МВС України в Харківській області було затримано його автомобіль «Деу Ланос» державнийномерний знак НОМЕР_1, та поставлено на спеціальний майданчик для зберігання за адресою: вул. Льва Толстого, м. Харків, про що видано акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 17 лютого 2015 року, згідно з яким затримання належного йому автомобіля було здійснено у зв'язку з постановою про розшук майна боржника ВДВС Бабушкінського району м. Дніпропетровська на підставі виконавчого листа, виданого 13 березня 2014 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області у цивільній справі № 161/18975/13-ц. Крім того, йому стало відомо, що 08 листопада 2007 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір поруки, згідно з умовами якого він зобов'язався перед банком відповідати за виконання ПП «Дніпроспецсервіс» своїх зобов'язань за кредитним договором від 08 листопада 2007 року № 190/м. Проте договір поруки він не підписував, він ніколи не звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про укладання зазначеного договору поруки та не був присутнім у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» при його складанні. На його адресу жодного разу не направлялись і не надходили від ПАТ КБ «ПриватБанк» поштою будь-які вимоги щодо виконання зобов'язань за договором поруки. Вважає, що договір поруки від 08 листопада 2007 року № 190/м-3 був підписаний особою, яка скористалася копіями його документів з метою видачі однієї особи за іншу. Зазначене свідчить про те, що особа, яка вчинила вказані дії, свідомо бажала видати себе за іншу особу з метою уникнення відповідальності за договором поруки та перекласти відповідальність на інших осіб.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив визнати недійсним договір поруки від 08 листопада 2007 року № 190/м-3 з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України.

ПАТ КБ «ПриватБанк» позов не визнало та пояснило суду, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області було встановлено факт укладення договору поруки від 08 листопада 2007 року № 190/м-3. Згідно з інформацією, що зазначена в резолютивній частині рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 161/18975/13-ц, 25 січня 2012 року відповідачі отримали попередження-вимоги у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору. Таким чином, твердження позивача про те, що про укладення договору поруки йому стадо відомо вперше лише 03 березня 2015 року, не є правильним. Наданий до суду позивачем договір поруки відрізняється від договору, який підписаний ОСОБА_3 у відділенні банку. Підпис позивача на договорі поруки від 08 листопада 2007 року № 190/м-3, який було укладено у відділенні ПАТ КБ «ПриватбБанк» (Волинське ГРУ), було завірено особистою печаткою ОСОБА_3, а в наданому до суду примірнику договору зазначена печатка відсутня. Також суттєво відрізняються підписи позивача на вказаних договорах.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року, узадоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, вважати договір поруки недійсним, оскільки за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи підпис від імені ОСОБА_3 у графі «поручитель» виконано особисто ОСОБА_3

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, указав на те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що договір поруки він не підписував.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2016року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказував на те, що в ухвалі апеляційного суду взагалі не зазначалося про те, чи був він особисто належним чином повідомлений про дату слухання справи, a також не зазначено, що від його імені було подано через канцелярію клопотання від 17 жовтня 2016 року про відкладення розгляду справи у зв'язку із перебуванням на лікарняному після перенесеної операції. Наведені ним у клопотанні від 17 жовтня 2016 року підстави для відкладення розгляду справи в апеляційному суді є поважними, тому що після перенесеної операції у нього були складності в пересуванні, він перебував на стаціонарному лікуванні. Враховуючи приписи статті 223 ЦПК України 2004 року, повторне заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2013 року не набрало законної сили, а тому посилання Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в рішенні від 26 серпня 2016 року на обставини, які встановлювались Луцьким міськрайонним судом, із посиланням на статтю 61 ЦПК України 2004 року є безпідставними та такими, що суперечить чинному законодавству. У судовому засіданні, яке відбулося 26 серпня 2016 року в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська, його представником неодноразово заявлялися клопотання про витребування з кредитної справи ПАТ КБ «ПриватБанк» оригіналу протоколу загальних зборів учасників ПП «Дніпроспецсервіс» за листопад 2007 року, згідно з яким учасники-засновники ПП «Дніпроспецсервіс» погодили та надали б повноваження директору підприємства право на підписання кредитного договору та отримання кредиту. Витребування зазначеного документа необхідно було для встановлення та з'ясування судом усіх питань про те, чи були всі учасники ПП «Дніпроспецсервіс» обізнані та чи надавали вони своєї згоди на отримання директором ПП «Дніпроспецсервіс» кредиту, оскільки він особисто не надавав свою згоду на отримання директором ПП «Дніпроспецсервіс» кредиту та укладання з цього приводу кредитного договору. Участі у складанні протоколу загальних зборів з цього питання він не брав і протокол не підписував. У суді першої інстанції його представником також неодноразово заявлялися клопотання про необхідність призначення технічної експертизи щодо дослідження договору поруки на наявність відтворення підпису позивача і відтиску його печатки та виготовлення зазначеного документа шляхом монтажу із застосуванням копіювально-розмножувальної та комп'ютерної техніки. Вважає, що договір поруки був підписаний особою, яка скористалася копіями його документів з метою видачі однієї особи за іншу. Зазначене свідчить про те, що особа, яка вчинила вказані дії, свідомо бажала видати себе за іншу особу з метою уникнення відповідальності за договором поруки та перекласти відповідальність на інших осіб, зокрема на нього.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 15 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 08 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ПП «Дніпроспецсервіс» було укладено кредитний договір № 190/м, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит в розмірі 240 000 доларів США з терміном повернення не пізніше 07 листопада 2017 року на придбання земельної ділянки. З метою забезпечення виконання зобов'язання за цим договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки від 08 листопада 2007 року, згідно з умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором, у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 указував на те, що договір поруки він не підписував, а тому на підставі статті 215 ЦК України він є недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З метою встановлення об'єктивних обставин у справі, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року було призначено судову почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 27 липня 2016 року № 1760-16 підпис від імені ОСОБА_3, розташований в графі «----------- /ОСОБА_3/» договору поруки від 08 листопада 2007 року № 190/м-3, виконаний ОСОБА_3

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (стаття 212 ЦПК України2004 року), дійшли правильного висновку про те, що оспорений ОСОБА_3 договір поруки відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України, оскільки він був ним підписаний, а, отже, оспорений правочин відповідав його внутрішній волі та був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Доводи касаційної скарги про те, що суд відмовив у призначенні технічної експертизи, безпідставні, оскільки, як установлено судом, експертом надавались всі матеріали, необхідні для дачі висновку; зазначений висновок експертизи є повним, чітким та конкретним, експерт дослідив всі надані матеріали. Оскільки сумнівів у правильності висновку експерта не встановлено, позивач не довів, що висновок є недостатньо обґрунтованим чи суперечить іншим матеріалам справи, чи істотно порушені норми процесуального права, які регламентують призначення і проведення експертизи, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України), тому суд відмовив у призначенні технічної експертизи, що узгоджується із вимогами статей 147, 150 ЦПК України та роз'ясненням, наданим судам у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах».

Крім того, як вбачається із вказаного експертного висновку, судовим експертом досліджувався саме оригінал оспорюваного договору поруки, а не його копія.

Варто підкреслити і ту обставину, що ОСОБА_3 до результатів судової почеркознавчої експертизи вказував на те, що підпис на договорі йому не належить, а після висновку експертизи фактично погоджується з тим, що підпис належить йому, але здійснений він шляхом відтворення його підпису і відтиску печатки та виготовлення документа шляхом монтажу із застосуванням розмножувальної та комп'ютерної техніки.

Доводи касаційної інстанції про поважність причин неявки заявника в судове засідання суду апеляційної інстанції не можуть бути взяті до уваги, оскільки апеляційний суд відповідно до статті 305 ЦПК України 2004 року має право розглянути справу за відсутності належним чином повідомленої сторони, незалежно від причин її неявки в судове засідання. Із журналу та технічного запису судового засідання Апеляційного суду Дніпропетровської області вбачається, що 17 жовтня 2016 року судом вирішено питання про розгляд справи за відсутності осіб, які не з'явилися, у тому числі за відсутності ОСОБА_3 (т. 2 а. с. 37), якого належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, що відповідно до статті 305 ЦПК України не перешкоджало розглядові справи апеляційним судом. Відкладення розгляду справи апеляційним судом у випадку неявки сторін, належним чином повідомлених про час і місце судового розгляду, є правом, а не обов'язком суду. Клопотання позивача про перебування на лікарняному не було підтверджено жодними доказами.

Твердження ОСОБА_3 про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування з кредитної справи ПАТ КБ «ПриватБанк» оригіналу протоколу загальних зборів учасників ПП «Дніпроспецсервіс» за листопад 2007 року, згідно з якими учасники-засновники ПП «Дніпроспецсервіс» погодили та надали б повноваження директору підприємства право на підписання кредитного договору та отримання кредиту, є безпідставними, оскільки предметом позову ОСОБА_3 є визнання недійсним договору поруки, а не визнання недійсним договору кредиту, який вчинений особою з перевищенням повноважень.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції помилково у мотивувальній частині рішення, посилаючись на частину четверту статті 559 ЦК України, вказав на те, що порука ОСОБА_3 є такою, що не припинилася, водночас вказуючи на те, що позивачем не доведено, що договір поруки є недійсним, оскільки згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи підпис на договорі поруки виконано самим ОСОБА_3

Предметом позову не була вимога про визнання поруки такою, що припинилася.

Отже, хоча судом першої інстанції було помилково застосовано норму матеріального права, яка не була предметом розгляду цієї справи, ця обставина не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик