ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 листопада 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/1606/17

Головуючий у першій інстанції - Логвіна Т.В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/180/18

Чернігівський апеляційний суд у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Вінгаль В.М., Губар В.С.,

за участю секретарів судового засідання: Бивалькевич Т.В., Шапко В.М.,

учасники судового процесу:

позивач: ОСОБА_2;

відповідач: ОСОБА_3;

третя особа: приватний нотаріус Чернігівського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович,

особа, яка подала скаргу: ОСОБА_2;

оскаржується рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 серпня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності,

прізвище судді: Логвіна Т.В.; місце та час ухвалення рішення: м. Чернігів, 12 год. 44 хв.; дата складання повного тексту рішення: 10 серпня 2018 року,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 18 лютого 2016 року між нею та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., зареєстрованого в реєстрі № 341.

Позов мотивувала тим, що помилилася щодо природи оспорюваного правочину, оскільки вважала, що між нею та відповідачем укладено договір довічного утримання. Вказувала, що договір дарування вона не читала, вважаючи, що уклала договір довічного утримання і відповідач буде виконувати вся обіцяні умови по її догляду та утриманню квартири.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 серпня 2018 року у задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване нею рішення, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове про задоволення позову.

Стверджувала, що судом не було дано належної правової оцінки фактичним обставинам справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, і зокрема, віку позивача, стану її здоров'я, доказам щодо місця її фактичного проживання та відсутність жодного іншого житла, несення нею витрат з оплати комунальних послуг, що в сукупності підтверджують невірне сприйняття позивачем правової природи укладеного договору, прав та обов'язків сторін. Зазначала, що за правилом ст. 717 ЦК України в договорі дарування не може бути встановлено обов'язку обдаровуваного вчиняти на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, натомість, перед та під час укладення договору чітко обговорювалися обов'язки ОСОБА_3 матеріально допомагати позивачеві та надати право довічного проживання в квартирі, які характерні для договору довічного утримання.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з такого.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що правові підстави вважати правочин таким, що вчинений під впливом помилки, відсутні, оскільки на час посвідчення спірного договору дарування позивач діяла добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміла значення своїх дій, будучи попередньо ознайомленою нотаріусом з приписами цивільного законодавства.

З наведеними висновками не погоджується апеляційний суд через невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 лютого 2016 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., зареєстрований в реєстрі № 341 (а.с. 6).

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_2 зазначала, що при укладенні оскаржуваного договору у неї з відповідачем була попередня домовленість про те, що остання буде її доглядати, допомагати, забезпечить житлом, а тому помилково уклала договір дарування належного їй нерухомого майна, припустившись помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Приписами ст. 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначений підхід до вирішення зазначеної категорії спорів прописано у правовій позицій, викладеній у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, яка є обов'язковою для судів.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 народилась у 1938 році, а тому є особою похилого віку (копія паспорту міститься на а.с.5), має значні проблеми зі здоров'ям (а.с.7, 8), зокрема зі слухом, внаслідок чого самостійне продуктивне спілкування для неї є неможливим, що підтверджується медичною довідкою (а.с. 40). Позивач в силу віку та стану здоров'я потребувала участі близьких людей в її житті та допомоги, внаслідок чого уклала оспорюємий договір, сподіваючись отримати все це від відповідача

Сам по собі факт прочитання нею тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним, оскільки зважаючи на попередні домовленості з відповідачем, позивач в силу похилого віку та стану здоров'я помилялась відносно визначення природи договору а також прав та обов'язків учасників договору.

Зазначення у п.3.9 договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 18 лютого 2016 року про те, що за згодою сторін ОСОБА_2 має право довічного проживання у відчужуваній квартирі (а.с. 6 зворот) також, на думку апеляційного суду, є доказом того, що між сторонами існували домовленості про передачу квартири на умовах надання допомоги, адже встановлення обов'язку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру не є елементом договору дарування на відміну від договору довічного утримання, правова природа якого передбачає передання у власність майна взамін забезпечення відчужувача довічним утриманням та доглядом.

Спірна квартира є єдиним житлом ОСОБА_2, іншого житла остання не має, через що позивач після укладення договору дарування та за взаємною згодою сторін зазначеного договору продовжує проживати у спірній квартирі, здійснює витрати з її утримання.

Зважаючи на те, що в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що при укладенні договору дарування квартири вона помилилась щодо природи вказаного правочину, прав і обов'язків сторін, які мають істотне значення для чинності правочину, адже волевиявлення його учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, вважаючи, що сторони будуть нести права та обов'язки, притаманні договору довічного утримання, апеляційний суд дійшов висновку про те, що наявними у справі доказами доведено вчинення позивачем договору дарування під впливом помилки, а відтак, згідно з приписами ст.. 229 ЦК України, такий договір підлягає визнанню недійсним.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з винесенням апеляційним судом постанови про задоволення позову.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, понесені на сплату судового збору при зверненні до судів першої та апеляційної інстанцій, в сумі 1 568 грн 51 коп.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 серпня 2018 скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 18 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., зареєстрований в реєстрі за № 341, сторони привести до первісного стану.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати, понесені на сплату судового збору при зверненні до судів першої та апеляційної інстанцій, в сумі 1 568 ( одна тисяча п'ятсот шістдесят вісім) грн 51 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Судді: