Провадження № 4-с/331/43/2018
Справа № 331/6629/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 грудня 2018 рокум. Запоріжжя
Жовтневий районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого-судді Скользнєвої Н.Г., за участю секретаря Постарнак М.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 (адреса реєстрації: м. Запоріжжя, вул.. Кругова/Академіка ОСОБА_2ЯАДРЕСА_1) про забезпечення скарги, -
10 грудня.2018 р. ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця, заінтересовані особи старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_3, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «Укрсоцбанк», ПАТ «ПроКредитБанк», КП «Водоканал», в якій просить суд:
- визнати незаконними дії старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_3 щодо не направлення боржнику ОСОБА_1 постанови від 07 травня 2014 року про відкриття виконавчого провадження № 43212097 та початку проведення виконавчих дій без пересвідчення про отримання означеної постанови боржником;
- визнати незаконною постанову старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_3 від 07 травня 2014 року про відкриття виконавчого провадження № 43212097 та її скасувати;
- визнати незаконними дії старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_3 щодо не направлення боржнику ОСОБА_4 постанови від 15 травня 2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження та постанови від 26.07.2018р. про опис та арешт майна (коштів) боржника;
- визнати незаконною постанову старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_3 від 15 травня 2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження та постанову від 26.07.2018р. про опис та арешт майна (коштів) боржника;
- визнати незаконними дії старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_3 щодо не направлення боржнику ОСОБА_4 постанови про визначення субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 15.08.2018р.;
- визнати незаконною постанову старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_3 від 15.08.2018р. про визначення субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання для участі у виконавчому провадженні № 43212097 та скасувати її;
- з урахуванням наведених порушень прав боржника ОСОБА_1, визнати незаконною передачу Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області матеріалів до ДП «Сетам» щодо продажу нежилого приміщення № 364 загальною площею 64,8 кв.м., яке розташовано за адресою: м. Запоріжжя, пр.. Моторобудівників (колишня 8 Березня), буд. № 28, та зобовязати Шевченківський районний відділ ДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області відізвати усі ці матеріали із ДП «Сетам».
Одночасно із зверненням до суду зі скаргою ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення скарги (позову), в якій просить суд в якості забезпечення позову зупинити продаж арештованого майна - нежилого приміщення № 364 загальною площею 64,8 кв.м., яке розташовано за адресою: м. Запоріжжя, пр.. Моторобудівників (колишня 8 Березня), буд. № 28, у тому числі на електронних торгах, які організовано ДП «Сетам», та накласти на це нежиле приміщення арешт (заборону його відчуження)..
Заявник вказує, що забезпечення позову, запропонованим нею шляхом обумовлено необхідністю забезпечення цілей виконання майбутнього рішення, ухваленого судом по зазначеній справі, а також забезпеченням реальною можливістю захистити її порушені права. Додатково зазначає, що незабезпечення скарги призведе до того, що належне їй на праві власності майно може бути реалізовано третім особам, що порушить її право власності та потягне подальші зайві судові спори з новими набувачами. Вважає, що усе це можливо уникнути лише шляхом негайного зупинення примусового продажу цього майна до кінцевого прийняття судом рішення по її скарзі на незаконні дії державного виконавця.
Вивчивши доводи заяви про забезпечення позову, матеріали справи, суд вважає заяву позивача такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Матеріалами справи встановлено, що в провадженні Жовтневого районного суду міста Запоріжжя на розгляд надійшла скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця, заінтересовані особи старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_3, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «Укрсоцбанк», ПАТ «ПроКредитБанк», КП «Водоканал».
Згідно із ч. 2 ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно із ч. 3 ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Відповідно до положень ст. 152 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується накладенням арешту та майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або і інших осіб та забороною вчиняти певні дії.
Частиною 3 ст. 152 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову розяснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позов, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.
Суд відзначає, що відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Статтею 124 Конституції України визначено принцип обовязковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).
До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України при розгляді справи № 6-2552цс16 у постанові від 18 січня 2017 року, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування судів України.
У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі"Пантелеєнко проти України"зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі"Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи"Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв'язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.
Отже, за змістом вищезазначених норм закону, заходи забезпечення позову застосовуються судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та як гарантія реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову.
При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку з застосуванням відповідних заходів.
Отже, особи, які беруть участь у справі в цивільному процесі, при використанні механізму забезпечення позову повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами. Заявник в клопотанні про забезпечення позову також повинен зазначити відомості щодо наявності, найменування, місцезнаходження рухомого та нерухомого майна у відповідного учасника процесу, до якого заходи забезпечення позову будуть застосовані, а також доказів вартості такого майна.
При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Пунктом 5 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця, заінтересовані особи старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_3, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «Укрсоцбанк», ПАТ «ПроКредитБанк», КП «Водоканал», а не з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до п. 6 ч. З ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Таким чином, прийняття процесуальних документів та рішень щодо проведення виконавчих дій, процедура виконання виконавчого документа та прийняття рішень щодо реалізації майна боржника покладено виключно на державного виконавця.
Тобто, реалізація описаного та арештованого майна боржника, є самостійною виконавчою дією, що в свою чергу є дискреційною функцією державного виконаєш, вчиненою згідно з нормами Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень.
Забезпечення позову у вищезазначений позивачем спосіб не відповідає критеріям розумності, обґрунтованості і адекватності, забезпечення збалансованості інтересів учасників спірних правовідносин, запобігання порушенню у зв'язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних інтересів учасників процесу та не відповідає інституту забезпечення позову в цивільному процесі.
З урахування викладених вимог законодавства, обсягу вимог, викладених у скарзі та наведених підстав, суд не вбачає законних підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення скарги.
Керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК України, -
У задоволенні заяви ОСОБА_1 (адреса реєстрації: м. Запоріжжя, вул.. Кругова/Академіка ОСОБА_2ЯАДРЕСА_1) про забезпечення скарги по справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, заінтересовані особи старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_3, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «Укрсоцбанк», ПАТ «ПроКредитБанк», КП «Водоканал», відмовити.
Повний текст ухвали складено 12 грудня 2018 року.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду в 15-денний строк з дня складення повного тексту ухвали суду.
У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.
Суддя: Н.Г.Скользнєва