Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 752/7941/17

провадження № 61-7654св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про визнання недійсним договору про внесення змін до договору кредиту.

Позовна заява мотивована тим, що 18 січня 2008 року між ОСОБА_4 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір кредиту № 40.29-48/20 про надання у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 115 709,00 дол. США строком повернення до 18 січня 2033 року зі сплатою 13 % річних.

18 вересня 2015 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір про внесення змін до договору кредиту від 18 січня 2008 року № 40.29-48/20.

Листом від 24 грудня 2008 року за підписом заступника начальника Подільського відділення Київської міської філії АКБ «Укрсоцбанк» позичальника ОСОБА_4 повідомлено про розірвання договору кредиту з огляду на, що у позивача наявні підстави вважати, що з 25 січня 2009 року між позивачем та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», вже не існувало жодних передбачених договором кредиту від 18 січня 2008 року № 40.29-48/20 правовідносин, а у позичальника виникло нове зобов'язання з дострокового повернення отриманого кредиту.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила визнати недійсним договір про внесення змін від 18 вересня 2015 року № 2 до договору кредиту від 18 січня 2008 року № 40.29-48/20, укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року в складі судді Антонової Н. В. позов задоволено.

Визнано недійсним договір про внесення змін від 18 вересня 2015 року № 2 до договору кредиту від 18 січня 2008 року № 40.29-48/20, укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з дослідженого в судовому засіданні листа від 24 грудня 2008 року за підписом заступника начальника Подільського відділення Київської міської філії АКБ «Укрсоцбанк», ПАТ «Укрсоцбанк» було в односторонньому порядку розірвано договір кредиту від 18 січня 2008 року № 40.29-48/20, укладений між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, у зв'язку з непідписанням ОСОБА_4 додаткової угоди до договору кредиту від 18 січня 2008 року № 40.29-48/20 про зміну відсоткової ставки за користування кредитом.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що фактично кредитний договір розірваним не був і правовідносини за кредитним договором продовжувались. Позивач вела листування з банком з приводу сплати кредиту (2009 рік), вносила платежі за кредитним договором, зверталася до банку із заявою про реструктуризацію заборгованості та переведення на інший графік погашення кредиту - стандартний, підписала договір про внесення змін від 18 вересня 2015 року № 2 до кредитного договору від 18 січня 2008 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неповно з'ясував обставини справи, неправильно застосував норми цивільного законодавства.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 18 січня 2008 року між ОСОБА_4 та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір кредиту № 40.29-48/20 про надання у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 115 709,00 дол. США строком повернення до 18 січня 2033 року зі сплатою 13 % річних.

Відповідно до пункту 7.4 договору у разі настання обставин, визначених у підпунктах 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 цього договору, строк користування кредитом вважається таким, що сплив. Позичальник зобов'язаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом та нараховані штрафні санкції.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою, п'ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що відносини між сторонами кредитного договору продовжувалися, позивач сплачувала певні платежі, 09 вересня 2015 року позивач звернулася до банку із заявою, у якій просила провести реструктуризацію заборгованості за кредитним договором від 18 січня 2008 року, просила перевести з ануїтентного графіку погашення на стандартний (рівномірний).

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що фактично кредитний договір розірваним не був і правовідносини за кредитним договором продовжувалися. Позивач листувалася з банком з приводу сплати кредиту, вносила платежі за кредитним договором, зверталася до банку із заявою про реструктуризацію заборгованості та переведення на інший графік погашення кредиту - стандартний, підписала договір про внесення змін від 18 вересня 2015 року № 2 до кредитного договору від 18 січня 2008 року.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні суд дотримав норми матеріального і процесуального права.

Крім того, з огляду на частини першу, другу статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

С.Ю. Мартєв

С.П. Штелик