Справа № 438/1158/18
Номер провадження 2/438/444/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 листопада 2018 року Бориславський міський суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Слиша А.Т.,

при секретарі Наминанік О.С.,

за участі представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бориславі в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловою площею, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивує тим, що з 2000 року він є власником квартири АДРЕСА_1. 29.06.2006 він уклав шлюб з відповідачкою, яку було зареєстровано у вказаній квартирі 06.07.2006. Рішенням Бориславського міського суду від 23.08.2017 шлюб між ними було розірвано. З 2010 року по цей час відповідач у вищевказаній квартирі не проживає, її речей у квартирі немає. З січня 2016 року відповідач не веде з ним спільного господарства, не підтримує будь-яких стосунків, що встановлено рішенням Бориславського міського суду від 23.08.2017 у справі про розірвання шлюбу. Доказом цього є також комісійний акт обстеження житлово-експлуатаційної організації м.Борислава - МПП «Бескид» від 25.07.2018. Позивач жодного разу не створював відповідачці, яка має у своєму розпорядженні ключі від цієї квартири, перешкод у користуванні житлом. Відповідач не надає коштів на утримання квартири, не здійснила жодного її покращення. Стороною договорів про надання житлово-комунальних послуг є позивач, який сам оплачує надані послуги. Таким чином, відповідач втратила право на користування квартирою, однак, не бажає зніматися з реєстрації у добровільному порядку, чим порушує права позивача. Зокрема, позивач не може оформити субсидію на відшкодування витрат на житлово-комунальні послуги, оскільки відповідач одержує достатньо велику заробітну плату та не бере участі в оплаті комунальних послуг. При цьому позивач не має стабільних доходів та в опалювальний сезон буде змушений нести витрати на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі, який перевищує його доходи. Таким чином, враховуючи, що відповідач більше, ніж один рік не проживає у вказаній квартирі, не користується нею, не несе витрат з її утримання, то позивач, як власник житла, на підставі ч.1 ст.317, ст.319 ЦК України має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд, а відповідно до ст.391 ЦК України - має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивач ОСОБА_3 усудове засідання не з'явився. Його представник - адвокат ОСОБА_1 позов підтримав, дав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечила проти позовних вимог ОСОБА_3 Пояснила, що у квартирі АДРЕСА_1 вона проживала до кінця 2008 - початку 2009 року, після цього вона з позивачем переселилися у квартиру АДРЕСА_2. Причиною цього стало те, що у квартиру №152 поселився брат позивача, що унеможливило її проживання за цією адресою. Тривалий час у квартирі АДРЕСА_1 вона не проживає, її особистих речей там немає, але є меблі, що були придбані за спільні з позивачем кошти. Останній раз вона заходила у квартиру АДРЕСА_1 три роки тому.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, оглянувши матеріали справи дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_3 на праві власності згідно з договором купівлі-продажу від 11 грудня 2000 року, посвідченим приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Василевич О.Р., реєстр №2507, зареєстрованого Комунальним підприємством Львівської обласної ради „Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" 13 грудня 2000 року за реєстровим № 7042 в книзі № 5.

29.06.2006 сторони уклали шлюб, який було зареєстровано у відділі РАЦС м.Дрогобича Дрогобицького управління юстиції Львівської області. У сторін у справі є двоє дітей: донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2

З копії будинкової книги вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1, крім позивача ОСОБА_3, зареєстрована також відповідач ОСОБА_2 та їхні неповнолітні діти ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 06.07.2006.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 23.08.2017 у справі №438/681/17 шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідач ОСОБА_2 з 2010 року та на момент розгляду даної справи не проживає у вищевказаній квартирі, особистих речей у квартирі не зберігає, коштів на утримання квартири, сплату комунальних послуг не надає, останній раз заходила у квартиру АДРЕСА_1 три роки тому, про що не заперечила відповідач у судовому засіданні.

Відсутність відповідача за місцем реєстрації підтверджується також комісійним актом обстеження житлово-експлуатаційної організації м.Борислава - МПП «Бескид» від 25.07.2018.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Слід звернути увагу, що судом з'ясовано, що відповідач не мешкає у будинку за місцем реєстрації понад один рік, не сплачує комунальні платежі, особистих речей у квартирі не зберігає, коштів на утримання квартири, сплату комунальних послуг не надає, останній раз заходила у квартиру три роки тому, при цьому відсутні поважні причини її відсутності у квартирі, а тому суд вважає , що відповідач є такою, що втратила право користування цим жилим приміщенням, і усунення перешкод позивачу у користуванні житлом має відбутися шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням.

За встановлених обставин суд прийшов до переконання, що відповідач не проживає на спірній житловій площі понад один рік без поважних причин, а тому її слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 704,80 грн. судового збору, що сплачено позивачем при зверненні до суду з даним позовом.

Керуючись ст.ст. 10, 13, 81, 82, 89, 141, 259, 263, 265, 267-268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстр.номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя А.Т. Слиш