АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року м. Харків

Справа № 639/1091/18

Провадження № 22-ц/790/2405/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Колтунової А.І., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Заявник: приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Близнюков Юрій Володимирович;

Боржник: Фізична особа-підприємець ОСОБА_2;

Стягувач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові

апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича на ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 3 березня 2018 року, постановлену суддею Івановою І.В.,-

за поданням приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича про примусове проникнення до приміщення боржника-фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в порядку ст. 439 ЦПК України,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Близнюков Ю.В. звернувся до суду з поданням про примусове проникнення до приміщення боржника.

Подання мотивоване тим, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження №55616210 на загальну суму стягнення з урахуванням розміру стягнення, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця, всього 129 981,64 грн. з примусового виконання наказу №922/2867/16, виданого 04.11.2016 року Господарським судом Харківської області про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 суму основного боргу у розмірі 71 090,67 грн. за період з 06.09.2013 року по 22.08.2016 року; збитків від інфляції у розмірі 24 351,80 грн. за період з 06.09.2013 року по 31.07.2016 року; пені у розмірі 3 656,74 грн. за період з 06.09.2015 року; неустойки у розмірі подвійної орендної плати за прострочення повернення обладнання в сумі 10 458,67 грн. за період з 16.06.2016 року по 22.08.2016 року; судового збору у розмірі 3 072,73 грн.

Також зазначає, що згідно відповідей з державних органів боржник офіційно дохід не отримує, на його ім'я зареєстровані нежитлові приміщення 1 поверху №8,9,10,11,12, загальною площею 841,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 в якому перебуває майно боржника. 22.08.2018 року приватного виконавця не було допущено боржником до вказаних приміщень для проведення виконавчих дій про що складено акт та на подано заяву до Новобаварського ВП ГУНП в Харківській області. Постанову про відкриття виконавчого провадження, яка надсилалася рекомендованим листом, йому вручено не було, декларацію про доходи та майно боржник протягом встановленого строку також не надав. Тобто, дії боржника ускладнюють виконання виконавчого документу або роблять неможливим.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Харкова від 3 березня 2018 року у задоволенні подання про примусове проникнення до житла божника-фізичної особи - підприємця відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що копії матеріалів виконавчого провадження та додані до нього документи, якими приватний виконавець обґрунтовував своє подання, не містять доказів про те, що боржника було повідомлено про проведення виконавчих дій з виходом до належного боржнику нерухомого майна, оскільки приватним виконавцем не надано жодних підтверджуючих документів з вимогою забезпечення йому безперешкодного доступу до зазначених нежитлових приміщень, тобто неможливо дійти висновку, що відсутність доступу до них зумовлена саме свідомими діями боржника, спрямована на перешкоджання діям приватного виконавця. також, суд враховував положення законодавства про недоторканість житла осіб.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції приватний виконавець Близнюков Ю.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким його подання про примусове проникнення до житла боржника задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до однобокого, необ'єктивного розгляду справи за наслідками чого прийнято невірну по своїй суті та незаконну ухвалу.

Також зазначає, що суд дійшов невірного висновку про свідомість дій боржника спрямованих на перешкоджання діям приватного виконавця та невірно зазначив про необхідність наявності доказів про вчасне повідомлення боржника щодо проведення виконавчих дій з виходом до належного йому нерухомого майна, оскільки суд не взяв до уваги норми чинного законодавства згідно яких боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішення суду з дати надіслання боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі, а не з дати отримання боржником відповідної постанови.

Крім того, судом застосована нечинна редакція Закону України "Про виконавче провадження" в частині попередження боржника щодо проведення виконавчих дій з виходом до належного йому майна та надсилання вимоги про забезпечення безперешкодного доступу до нього виконавця.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для відкриття виконавчого провадження є наказ, виданий Господарським судом Харківської області, за яким боржником є фізична особа-підприємець.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за боржником ОСОБА_2 зареєстровано об'єкти нерухомого майна, а саме: нежитлові приміщення 1 поверху №8,9,10,11,12, загальною площею 841,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Стаття 18 Закону містить перелік обов'язків і прав виконавців, обов'язковість вимог виконавців, зокрема пунктом 4 частини 3 ст.18 передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв'язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

Крім того, Законом передбачено, що рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване. Це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що державний виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла, проте це не дало результатів.

Відповідно до ст.30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку як за вмотивованим рішенням суду.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема, для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України й міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Також слід врахувати, що боржником у даному провадженні є фізична особа підприємець, яка за змістом ст. 52 ЦК України відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна, без примусового проникнення до житла встановити таке майно не можливо.

В даному випадку, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи, зокрема, судом не взято до уваги, що у боржника була можливість виконати добровільно рішення суду, разом з тим, останнім не вчинено жодних дій для виконання рішення суду, при цьому боржником вчинено перешкоди і не допущено приватного виконавця для вчинення виконавчих дій за виконавчим провадженням, постанова про відкриття якого була отримана боржником особисто поштою (а.с.5,7).

Висновки суду про те, що копії матеріалів виконавчого провадження і доданих до нього документів, якими державний виконавець обґрунтовував подання, не містять доказів про те, що боржника повідомлено про проведення виконавчих дій з виходом до належного йому нерухомого майна, не відповідають обставинам справи.

При цьому, вимогами чинного законодавства не передбачено надання боржнику державним виконавцем вимоги забезпечити безперешкодний доступ до приміщень.

Суду було надане достатнє обґрунтування на необхідність проникнення до приміщення, яке належить на праві власності боржнику, оскільки згідно відповідей з державних органів боржник офіційно дохід не отримує, на його ім'я іншого майна не зареєстровано.

22.02.2018 року приватного виконавця не було допущено боржником до приміщень за адресою АДРЕСА_1 для проведення виконавчих дій про що складено акт, тобто, дії боржника роблять неможливим виконання рішення суду.

За таких обставин, суд невірно відмовив у задоволенні подання про примусове проникнення до житла боржника, тому ухвала підлягає скасуванню з ухваленням нової про часткове задоволення подання, оскільки ЦПК регулює питання лише в частині надання дозволу на примусове проникнення до приміщення і тому судова колегія відмовляє в частині інших вимог, зазначених в поданні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича - задовольнити частково.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 3 березня 2018 року - скасувати і ухвалити нову.

Подання приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича про примусове проникнення до приміщення боржника - фізичної особи ОСОБА_2 в порядку ст. 439 ЦПК України - задовольнити частково.

Надати дозвіл на примусове проникнення до приміщення боржника - фізичної особи ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2, приміщення 1-го поверху №8, 9, 10, 11, 12, загальною площею 841,5 кв. м. в літ "Ж-2".

В іншій частині в задоволенні подання - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу ч.3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.І. Колтунова

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 2 травня 2018 року