Справа № 446/570/17 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І.
Провадження № 22-ц/811/202/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представників ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ткачук Ганни Іванівни, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам»янка-Бузького районного суду Львівської області від 9 липня 2018 року у справі запозовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, за участі третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ткачук Ганни Іванівни про визнання договорів дарування недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

31 березня 2017 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_6 звернулася з позовом до ОСОБА_1, за участі третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ткачук Ганни Іванівни про визнання договорів дарування недійсними.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_6 постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 у будинку загальною площею 90,1 кв.м., який належав їй на праві власності.

За станом здоров»я у 2015 році переселилась до сина ОСОБА_1.

Взимку 2017 року ОСОБА_6 стало відомо про те, що 10 серпня 2016 року було укладено два договори дарування за якими вона відчужила свій будинок за адресою: АДРЕСА_1 своєму синові - ОСОБА_1

Позивач вважала, що укладає договори довічного утримання, а тому помилялася щодо обставин, які мають значення для справи. Сам договір дарування не відповідає внутрішній волі позивачки та життєвим обставинам, що склалися.

У березні 2017 року позивачка оформила заповіт, тим самим підтвердила, що вона знала про належність будинку саме їй у с. Соколів і не підозрювала, що свою власність вона подарувала.

З урахуванням зазначених обставин на підставі положень ч.3 ст.203, ч.1 ст.215, ч.1 ст.229 ЦПК України просила:

визнати недійсним договір дарування Ѕ частки житлового будинку номер 1304 виданий 10 серпня 2016 року та договір дарування Ѕ частки житлового будинку номер 1301 виданий 10 серпня 2016 року (а.с.2-4).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

Ухвалою Кам»янко-Бузького районного суду Львівської області від 23 лютого 2018 року залучено до участі у даній справі в якості позивача шляхом зміни ОСОБА_6 її спадкоємцем - ОСОБА_3 (а.с.81-82).

Оскаржуваним рішенням Кам»янка-Бузького районного суду Львівської області від 9 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ткачук Ганна Іванівна про визнання договорів дарування недійсними - задоволено повністю.

Визнано недійсним договір дарування Ѕ частки житлового будинку, укладений 10 серпня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ткачук Г.І. та зареєстрований в реєстрі за №1301.

Визнано недійсним договір дарування Ѕ частки житлового будинку, укладений 10 серпня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ткачук Г.І. та зареєстрований в реєстрі за №1304.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 640,00 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1

В апеляційній скарзі посилається на те, що до укладення договорів дарування (до 10 серпня 2016 року) ОСОБА_6 вже рік і дев»ять місяців проживала у нього. На протязі цього часу він уже користувався будинком по АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 за життя не мала наміру оскаржувати договори дарування, натомість ОСОБА_3 коли довідалася, що мама подарували будинок йому, 27 березня 2017 року отримала у сільській раді довіреність, яка посвідчена секретарем Великосілківської сільської ради Кам»янко-Бузького району Львівської області Демицюх О.І. і на підставі даної довіреності, скориставшись тим, що мама тимчасово перебуває у неї із зламаною ногою, подала позов від імені матері.

Суд не взяв до уваги показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (інші діти ОСОБА_6), які також були присутні при укладенні договорів дарування від 10 серпня 2017 року і які підтвердили, що ОСОБА_6 давно висловлювала побажання подарувати будинок йому і що дарування було результатом її волевиявлення.

Поза увагою суду залишилися і пояснення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ткачук Ганни Іванівни яка у поясненнях на позовну заяву вказала, що ОСОБА_6 на день посвідчення договорів була свідомою, особисто читала, власноручно підписували оспорювані договори дарування будинку, при тому висловлювала задоволення, що син забрав її до себе, піклується про неї, а тому вона дарує будинок синові.

Просить рішення Кам»янка-Бузького районного суду Львівської області від 9 липня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, а також приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ткачук Ганни Іванівни на підтримання апеляційної скарги, ОСОБА_3 та її представників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Кам»янка-Бузького районного суду Львівської області від 9 липня 2018 року скасуваннюна підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з прийняттям нової постанови.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_6 помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме думала, що укладає договір який гарантуватиме їй проживання у сина ОСОБА_1 до смерті, а той, в свою чергу, отримає будинок після її смерті. Крім того, на момент підписання оспорюваних договорів ОСОБА_6 виповнилося 85 років, вона потребувала сторонньої допомоги, передача майна за договорами дарування не відбулася, за життя дарувальник звернулася з позовом про визнання договорів дарування недійсними.

З таким висновком суду погодитися не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦПК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що обставини, щодо яких помилялася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають слугувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов»язань, які виникли з правочину, і не пов»язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому)безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов»язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Судом та матеріалами справи установлено, що ОСОБА_6, (ІНФОРМАЦІЯ_2) за життя була матір»ю п»ятьох дітей: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 (остання проживає в Іспанії), а також сторін по справі - ОСОБА_10 та ОСОБА_1

Проживала ОСОБА_6 у будинку за адресою: АДРЕСА_1, який належав їй на праві особистої власності.

З осені 2015 року ОСОБА_6 стала проживати у свого сина ОСОБА_1 у АДРЕСА_2. Ще раніше, зокрема 01 вересня 2014 року ОСОБА_6 склала заповіт, за яким все своє майно заповіла сину ОСОБА_1

10 серпня 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 уклали два договори дарування Ѕ частини житлового будинку, які були посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ткачук Г.І. і зареєстровані у реєстрі за №1301 та 1304. За такими договорами, дарувальник ОСОБА_6 подарувала, а обдарований ОСОБА_1 прийняв у дар по Ѕ частці житлового будинку разом з відповідною частиною господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 (а.с.97-98).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 березня 2017 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 на підставі двох договорів дарування по Ѕ частині такого будинку (а.с.5-7).

Як установлено в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_6, зважаючи на свій вік та стан здоров»я, осінню 2015 році пішла проживати у будинок свого сина ОСОБА_1, що по АДРЕСА_2 розуміючи про те, що саме він забезпечить їй гідну старість, про що було відомо ОСОБА_3

ОСОБА_3 проживає з чоловіком у АДРЕСА_3, однак, на той час (осінь 2015 року), не виявила бажання забрати маму до себе щоб доглядати.

Саме ОСОБА_1 з осені 2015 року забезпечував ОСОБА_6 гідну старість у своєму будинку де він мешкає з сім»єю, а тому остання, цілком прогнозовано, 10 серпня 2016 року подарувала свій будинок в АДРЕСА_1 йому (ОСОБА_1), у якого серед усіх її дітей були найскладніші житлові умови.

В суді першої інстанції свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (інші діти ОСОБА_6) підтвердили, що вони були присутні при укладенні договорів дарування будинку від 10 серпня 2016 року і про жодний договір довічного утримання тут не йшлося. Це був свідомий вибір ОСОБА_6

В суді апеляційної інстанції приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Ткачук Г.І. пояснила, що дарувальниця ОСОБА_6 на момент посвідчення договорів дарування була людиною похилого віку, але була здоровою, свідомою, особисто читала, власноручно писала своє прізвище, ім»я та по батькові на договорах, розуміла значення своїх дій, висловлювала задоволення, що син ОСОБА_1 забрав її з села до себе, ще два роки тому, піклується про неї, доглядає, а вона йому дарує свій будинок, який йому найбільше необхідний, оскільки в нього велика сім»я, діти, внуки. Інші діти забезпеченні житлом і цей будинок для проживання їм не потрібний.

В нотаріальну контору ОСОБА_6 прийшла не сама, а разом з дітьми: сином ОСОБА_7 та дочкою ОСОБА_8, які були задоволені рішенням мами. Оформляти договір довічного утримання з сином ОСОБА_1 в ОСОБА_6 не було жодних потреб.

Аналогічні за змістом письмові пояснення в суд першої інстанції подавалися приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ткачук Г.І. (а.с.94).

Системний аналіз зазначених доказів в їх сукупності дають свідчить про відсутність обставин, які вказують на помилку ОСОБА_6 зокрема, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення при укладенні договорів дарування будинку від 10 серпня 2016 року.

Волевиявлення ОСОБА_6 незважаючи на її вік, стан здоров»я та наявність єдиного житла при укладенні договорів дарування від 10 серпня 2016 року було вільним та відповідало її внутрішній волі, зміст правочинів не суперечив вимогам ЦК України, а також моральним засадам суспільства (будинок не був подарований чужій людині).

Тому не має підстав застосовувати правові позиції Верховного Суду України висловлені у постановах від 11 листопада 2015 року №6-1124цс15, від 16 березня 2016 року №6-93цс16, від 27 квітня 2016 року №6-372цс16), оскільки обставини у даній справі різняться від цих справ.

Той факт, що 09 березня 2017 року ОСОБА_6 склала заповіт, за яким все своє майно в рівних частках заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а 27 березня 2017 року 2017 року видала довіреність останній на представлення її інтересів в органах нотаріату, суді та інших державних і громадських установах не може свідчити про те, що при укладенні договорів дарування від 10 серпня 2016 року ОСОБА_6 помилялась щодо обставин, які мають істотне значення.

Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

З урахуванням наведеного апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, рішення Кам»янка-Бузького районного суду Львівської області від 09 серпня 2018 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Керуючись ст.ст., 367, 368, 374, пп.1-3 ст.376, ст.ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнитти.

Рішення Кам»янка-Бузького районного суду Львівської області від 9 липня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, за участі третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ткачук Ганни Іванівни про визнання договорів дарування недійсними - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 - 704 гривень судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2018 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.