Справа № 438/207/17
Номер провадження 2/438/49/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 грудня 2018 року Бориславський міський суд Львівської області у складі:

головуючого судді Слиша А.Т.,

при секретарі Гадубяк О.В.,

за участі позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Бориславі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивачем ОСОБА_6 подано до суду позовну заяву, в якій просить суд визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права і свободи, ганьблять честь і гідність ОСОБА_6, його дочки ОСОБА_7, померлої дружини ОСОБА_8 відомості, поширені відносно нього у публікації від 04 лютого 2017 року на сторінці в соціальній інтеренет -мережі Facebook, зареєстрованій на імя ОСОБА_9. Просить зобов'язати Відповідача спростувати відомості, поширені нею у публікації від 04 лютого 2017 року на сторінці в соціальній інтеренет - мережі Facebook, зареєстрованій на її імя шляхом опублікування спростування під заголовком «спростування» наступного змісту: «Я, ОСОБА_4 спростовую як таку що неНЕ відповідає дійсності, порушує права, свободи, ганьбить честь, гідність Лабанціва?Євгена Ігоровича, його дочки ОСОБА_7, померлої дружини ОСОБА_8 інформацію, поширену відносно цих осіб мною у публікації від (04 лютого 2017 року на моїй сторінці в соціальній інтеренет -мережі Facebook» та вилучити з соціальної сторінки вказану публікацію з усіма коментарями. Вказане спростування опублікувати не пізніше п'яти днів з дня набрання рішення суду законної сили.

Стягнути Відповідача 50 000 (пятдесят тисяч) гривень відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач ОСОБА_4 (прізвище до шлюбу - ОСОБА_9) ОСОБА_10 розповсюдила широкому колу громадян недостовірну інформацію у стверджувальній формі, яка принижує його честь та гідність.

04 лютого 2017 року на сторінці в соціальній мережі Facebook, зареєстрованій на імя ОСОБА_9 було розміщена публікація, у якій поширена недостовірна, негативні інформація про нього та його родину такого змісту: «Чоловік ОСОБА_6 часто знущався над своєю дружиною і створював насильство в сімї, часті побої привели до тривалої важкої хвороби, моя сімя, маленькі діти ОСОБА_8, а також дід з бабою були свідками гщх знущань...На наступний день після похорону ОСОБА_6- батько ОСОБА_7 без нашого відома, поки тато був на роботі, на правах господаря привів майстрів та замурував двері - вхід до кімнати моєї покійної бабці зі сторони кухні, не зважаючи на те, що згідно із документом па спадщину частина площі кухні належала нам...

При черговому конфлікті, який був спровокований ОСОБА_7, ОСОБА_6 погрожував нам зброєю (пістолетом). Довший час протягом спільного проживання на вул.Шевченка з ОСОБА_7 тато, працюючи на високооплачуваній роботі, допомагав її сімї матеріально. Вийшовши на пенсію в 2015 році, таку можливість втратив...

Проте ОСОБА_7 разом із своїм татом ОСОБА_6 незаконно отримали доступ в держнотаріуса до нашої спадкової справи, зупинили за «подяку» законний процес успадкування і подали до суду...

А ОСОБА_6, як людина агресивна конфліктна, схильна до методів насильства, погрожує моєму татові і моїй сімї кулаками, і зброєю зі словами: «я вас усіх перестріляю»...

З коментарів ОСОБА_9: ...Так, Ви маєте рацію!!! ОСОБА_7 зі своїм татусем - садистом давно «перегнули палицю». Їм завжди хтось винен, хтось зобов'язаний».

Відповідач ОСОБА_4 є дочкою рідного брата померлої дружини ОСОБА_8 - ОСОБА_11. ОСОБА_7 дочка позивача. Відповідач ОСОБА_7 та батько відповідача ОСОБА_11 є співвласниками житлового будинку по вул.Шевченка, 120 у м.Бориславі. Між ними виник спір про право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку. Дочка звернулася до суду з позовом.

З цього часу родина Платко-Воротилко веде цілеспрямовану підлу війну проти його доньки. Відповідач та її мати пишуть на неї анонімні скарги у відділ освіти, школу (дочка вчитель) та в податкову інспекцію, різноманітні заяви в поліцію. В цих дописах поливають дочку брудом та провокують на конфлікти.

ОСОБА_12 встановила зовнішні камери відеоспостереження у будинковолодінні №120 по вул.Шевченка, але таким чином, що знімають тільки частину подвіря, яким користується дочка, а також помешкання, де вона проживає з сімєю.

Скориставшись зйомками з цих камер відповідач розмістила відео в соціальній мережі та доповнила її вищезазначеною недостовірною інформацією.

Розповсюджена інформація мала наметі дезінформувати та негативно налаштувати проти позивача невизначене коло осіб, серед яких його родичі, друзі, колеги, ділові партнери, тощо.

У даній публікації Відповідач, не володіючи жодними доказами, стверджує, що ОСОБА_6 своїми діями (побоями, насильством) довів до смерті свою дружину. Це абсурдне твердження є цинічною брехнею, оскільки дуже любив свою дружину, у них була прекрасна сімя. У мирі і злагоді виховували дітей. ОСОБА_13 захворіла на рак грудей. Довгих пять років я боровся за її життя. Щоб мати кошти на лікування, позичав гроші в друзів, колег по роботі. Щоб віддати ці кошти, змушений був продати опісля житловий будинок.

Допомагав йому мій брат, який живе в Канаді. З боку родини ОСОБА_12 - ні її брат ОСОБА_11, ні його дружина чи донька не допомогли у догляді за хворою дружиною ні фізично, ні матеріально.

ОСОБА_13 ОСОБА_6 померла 28 квітня 2004 року.

Батько дружини ще при житті розпорядився, що частина будинку по вул. Шевченка, 120 належатиме дружині позивача та її дітям.

Це звичайно дуже не сподобалось родині ОСОБА_11. Допоки ще жила теща ОСОБА_14, був мир в сімї. Саме завдяки наполегливості тещі (бабусі ОСОБА_7) остання отримала частку у будинку після смерті діда. Дочка ОСОБА_15 проживала разом з бабцею та доглядала її.

Протягом місяця до смерті тещі (23.02.2006 р.) дочка ОСОБА_15 разом з 11- місячним внуком Юрієм перебувала в лікарні у Львові, де внукові зробили складну операцію 31 січня 2006 року. Після повернення дочки з лікарні, теща за два дні померла. Тому дочка «не втікала з хати» як пише відповідач, а оберігала свого маленького сина після операції від інфекцій.

Абсолютною брехнею є твердження відповідача, що «Довший час протягом спільного проживання на вул.Шевченка з ОСОБА_7 тато, працюючи на високооплачуваній роботі, допомагав її сім»ї матеріально. Вийшовши на пенсію в 2015 році, таку можливість втратив. Після цього його племінниця перестала з ним спілкуватися. З її слів у неї, щодо мого тата, було єдине бажання -«плюнути тій сволоті в морду».

Насправді родичі з боку ОСОБА_14 перестали спілкуватися, ще десь близько восьми років тому, коли відповідач та її мати переїхали проживати на постійно до свого батька та чоловіка у будинок по вул.Шевченка, 120.

До цього моменту у дочки з дядьком ОСОБА_11 справді були хороші стосунки. Дочка ОСОБА_15 ніколи не отримувала матеріальної допомоги від родини ОСОБА_11. Може як ще була мала, то дядько дав їй гроші на цукерки. Для матеріальної допомоги у ОСОБА_7 є батько, його брат в Канаді, мати її чоловіка в Італії. Тому ці твердження відповідача є смішними і водночас для нього дуже образливими. Всі їхні дії - результат страшної заздрості позивачу та його родині.

У 2016 році дочка ОСОБА_15 дізналася, що Бориславською державною нотаріальною конторою готуються документи по оформленню права на спадщину за законом ОСОБА_11 на земельну ділянку по вул.Шевченка, 120. Таким чином, маючи у власності частину будинку, ОСОБА_7 втрачала будь-який доступ до нього, оскільки вся земля переходила у власність її дядьку - батьку відповідача. Саме тому вона звернулася до суду за захистом свого права. Подача позовної заяви та відкриття Бориславським міським судом провадження в цивільній справі № 438/1135/16-ц були підставою для заборони державному нотаріусу вчиняти будь-які дії по видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Проте відповідач стверджує, що позивач вчинив кримінально-караний злочин - «подякував» (тобто читачу стає зрозуміло, що дав хабар) нотаріусу.

За даним фактом не порушена кримінальна справа, не ведеться слідство, не виносились вироки.

Тому ця інформація є теж недостовірною.

Щодо замуровування дверей після похорону тещі - ця інформація відверта неправда. Ще рік після смерті бабці дочка ОСОБА_15 не користувалася приміщенням, де бабця жила. І за християнськими традиціями та обрядами після смерті людини ніхто не проводить якісь ремонти у будинку, де ця людина проживала.

Дочка ОСОБА_15 та ОСОБА_11 визначили порядок користування будинком і ОСОБА_7 здійснила капітальний ремонт у частині, їй відведеній, набагато пізніше «як наступний день після похорону».

Відповідач також звинувачує ОСОБА_6І, у погрозах зброєю. Позивач звертає увагу що час допису - 04 лютого 2017 року. У нього колись справді була зброя, але вона здана та знищена у встновленому законом порядку у вересні 2016 року, про що свідчать відповідні документи. Тому у лютому 2017 року не міг «погрожувати зброєю» і стверджувати, «що всіх перестріляю».

З цього приводу органом досудового слідства проводиться розслідування і на превеликий жаль відповідача та її батьків, зброї не знайшли, їхні заяви в поліцію безпідставні.

В коментарі до свого «посту» відповідач ображає і називає «татусем-садистом». Відповідно до академічного тлумачного словника української мови слово «садист» означає людина із садистичними нахилами, одержима садизмом. Садизм у свою чергу - це патологічна пристрасть до жорстокості, катування, насолода від страждань інших.

В контексті з попередньою інформацією ОСОБА_4 (ОСОБА_11) як він «знущався» над своєю покійною дружиною необмежене коло читачів її «творчості» узагальнює про нього думку як про дуже погану людину з низькими моральними якостями, схильною до насильства.

Хоча, за все життя відносно нього не було жодного випадку зафіксованого відповідними органами насильницьких, хуліганських дій.

Натомість саме у діях ОСОБА_4 (ОСОБА_11) та її матері споглядаються садистичні нахили. Адже вони отримують неабияке задоволення від того, що пишуть доноси та анонімки, що його дочку викликають у податкову інспекцію та на педраду для дачі пояснень, а його - в поліцію.

Також, коментарі під ніком «Ірина Жабіна» дописувала рідна сестра матері відповідача, дошлюбне прізвище «Паламар».

Наведеною негативною інформацією про ОСОБА_6 Відповідач вводить в оману читачів і облудними фактами стверджує, що він людина - небезпечна для суспільства.

Позивач стверджує, що розповсюджена Відповідачами інформація с недостовірною, її поширення ганьбить його честь та гідність. На підставі цього вимагає, щоб вищезазначена інформація була спростована у такий точно спосіб, яким була поширена.

Позивач ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_2, яка діє на підставі договору про здійснення представництва та надання правової допомоги №2-ц-2017 від 24 лютого 2017 року у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі просять їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не зявилася, про причину неявки суд не повідомила.

Представник відповідача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності від 20 березня 2017 року в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, мотивуючи свою позицію тим, що відповідачем висловлена її особиста думка відносно подій, які відбулися між позивачами та нею, а публікація, яка є предметом спору, є оціночним міркуванням відповідачки відносно поведінки позивачів.

Третя особа ОСОБА_7 у судовому засіданні не зявилася, про причину неявки суд не повідомила.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, допитавши свідків, розглянувши матеріали справи, дослідивши та перевіривши обставини справи письмовими доказами в їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правила, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

При цьому, кожен має право на повагу до його гідності (ст.28 КУ).

Крім того, ст.12 Загальної декларації прав людини, передбачено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань.

Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 зазначеної статті Закону передбачено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведеності їх правдивості.

Зокрема, судом встановлено, що 04 лютого 2017 року в соціальній мережі Facebook, зареєстрованій на імя ОСОБА_9 було розміщена публікація, у якій поширена недостовірна, негативні інформація про нього та його родину такого змісту: «Чоловік ОСОБА_6 часто знущався над своєю дружиною і створював насильство в сімї, часті побої привели до тривалої важкої хвороби, моя сімя, маленькі діти ОСОБА_8, а також дід з бабою були свідками гщх знущань...На наступний день після похорону ОСОБА_6- батько ОСОБА_7 без нашого відома, поки тато був на роботі, на правах господаря привів майстрів та замурував двері - вхід до кімнати моєї покійної бабці зі сторони кухні, не зважаючи на те, що згідно із документом па спадщину частина площі кухні належала нам...

При черговому конфлікті, який був спровокований ОСОБА_7, ОСОБА_6 погрожував нам зброєю (пістолетом). Довший час протягом спільного проживання на вул.Шевченка з ОСОБА_7 тато, працюючи на високооплачуваній роботі, допомагав її сімї матеріально. Вийшовши на пенсію в 2015 році, таку можливість втратив...

Проте ОСОБА_7 разом із своїм татом ОСОБА_6 незаконно отримали доступ в держнотаріуса до нашої спадкової справи, зупинили за «подяку» законний процес успадкування і подали до суду...

А ОСОБА_6, як людина агресивна конфліктна, схильна до методів насильства, погрожує моєму татові і моїй сімї кулаками, і зброєю зі словами: «я вас усіх перестріляю»...

З коментарів ОСОБА_9: ...Так, Ви маєте рацію!!! ОСОБА_7 зі своїм татусем - садистом давно «перегнули палицю». Їм завжди хтось винен, хтось зобов'язаний».

Позивач ОСОБА_1 вважає інформацію, розміщену у вищевказаній публікації, недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує його честь, гідність та ділову репутацію.

У ст. ст. 28, 68 Конституції України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз'яснено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності.

Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в п. 12 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (п. 2 ч. 2 ст. 119 ЦПК України).

Дослідивши представлені позивачем докази, зокрема роздруківки публікації від 04 лютого 2017 року в соціальній мережі Facebook, зареєстрованій на імя ОСОБА_9, прінт-скріпи сторінки в соціальній мережі Facebook, зареєстрованій на імя ОСОБА_9, показання свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17., ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 проте, що між сторонами ОСОБА_1 Ігоровичем та відповідачем ОСОБА_4 існують тривалий час неприязні стосунки, судом вважає що позивачем не було доведено в судовому порядку, що ОСОБА_4 є належним відповідачем та автором поширеної інформації є саме відповідач у справі ОСОБА_4

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Дані про власника веб -сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. В даному випадку представником відповідача наголошувалось в судовому засіданні щодо неналежного відповідача у справі, однак позивачем та представником позивача не було доведено в судовому порядку, що ОСОБА_4 є належним відповідачем та не було заявлено клопотання про залучення в якості відповідача власника веб - сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал та який створив технологічну можливість та умови поширення інформації.

Відповідно із статтею 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власноком веб-сайту вважається реєстр ант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу.

Інформація щодо власника веб-сайту може бути розміщена на самому веб-сайті. Згідно з усталеною практикою у сфері реєстрації і користування доменними іменами у мережі Інтернет, власником веб-сайту може бути інша особа, ніж реєстрант доменного імені, яким адресується такий веб-сайт. Ним може бути отримувач послуг хотингу та/або володілець облікового запису, що використовується для розміщення веб-сайту в мережі Інтернект (формалізований згідно зі стандартами мережі Інтерет запис на компютерному обладнанні (компютерах, серверах), підключеному до мережі Інтернет, що ідентифікує користувача (наприклад, власника веб-сайту) на такому обладнанні, включає в себе дані про доступ до частин каталогів і програмного забезпечення компютерного обладнання, а також визначає права такого доступу, що надають можливість володільцю облікового запису додавати, видаляти, змінювати електронну (цифрову) інформацію і дані веб-сайту, надавати доступ до веб-сайту або його частин, окремих даних іншим особам, припиняти функціонування такого веб-сайту або його частин в межах облікового запису).

Тобто, на практиці, особа реєстранта доменного імені, отримувача послуг хостингу та володільця облікового запису може як співпадати так і не співпадати, а відносини між цими субєктами відповідно до яких визначається власник веб-сайту, врегульовані на договірних засадах.

У відповідності до вимог ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.При цьому, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.1,4 ст.77 ЦПК України).

За приписами ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, оскільки позивачем подано до суду позов про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, яка була опублікована 04 лютого 2017 року на сторінці в соціальній мережі Facebook, зареєстрованій на імя ОСОБА_9 було розміщена відповідна публікація, без зазначення автора статті, проте з наданих учасниками справи доказів, не можливо встановити, що саме відповідач ОСОБА_4 є дійсним власником (реєстрантом) даного веб-сайту, та враховуючи, що реєстрація доменного імені є відкритою, здійснюється в онлайн-режимі на підставі онлайн-заявки особи, яка має намір зареєструвати доменне імя, та не потребує жодного підтвердження, ідентифікації та авторизації особи реєстранта, тобто будь-яка особа має можливість скористатися даними про іншу особу та здійснити від її імені реєстрацію доменного імені, і на даний час в Україні відсутній Єдиний реєстр власників веб-сайтів та чіткий Порядок, який би регламентував створення та реєстрацію веб-сайтів, доменних імен, щоб в свою чергу надало можливість ідентифікувати та безспірно встановлювати реєстр антів доменних імен та власників веб-сайтів, що запобігало б притягненню до цивільно-правової-відповідальності осіб, які не мають жодного відношення до вказаних інтернет ресурсів, тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходячи із вимог ст. 23 ЦК України, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи. Однак, в даному випадку, позивачем не доведено факт приниження його честі та гідності та завдання шкоди його діловій репутації. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд не вбачає достатніх підстав для задоволення вимог позивача.

На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає, що оскільки в позові відмовлено, судові витрати, повязані з розглядом справи, слід покласти на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивні частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 17 грудня 2018 року.

Головуючий суддя А.Т. Слиш