Номер провадження 2/754/5947/18
РІШЕННЯ

Іменем України

06 листопада 2018 року суддя Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в залі суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, третя особа: служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

УСТАНОВИВ:

10.08.2018 ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовною заявою та просять визнати ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вони є власниками в рівних долях квартири за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло.

За вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_4 (колишня дружина ОСОБА_4) та їх неповнолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, які з 17.05.2011 за вказаною адресою не проживають у зв'язку з переїздом до Російської Федерації. На даний час місце їх проживання не відоме.

Крім того, позивачі зазначили, що змушені сплачувати комунальні послуги з урахуванням зареєстрованих осіб у спірній квартирі, у тому числі й відповідачів, які не користуються та не проживають у квартирі понад сім років.

З цих підстав, посилаючись на положення ст. 71, 72 ЖК України, ст.405 ЦК України, просили суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Ухвалою від 15 серпня 2018 року було відкрито провадження у справі та надано право відповідачу подати відзив на позовну заяву. Відповідач у встановлений судом строк своїм правом надати відзив не скористалася, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України вирішує справу за наявними матеріалами.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази у їх сукупності, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Спірним житловим приміщенням є квартира за адресою: АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що власниками квартири за адресою АДРЕСА_1 є позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 22 березня 1999 року.

На даний час в спірній квартирі, крім ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрована відповідач ОСОБА_4, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 1688606 від 10.08.2018, виданою відділом з питань реєстрації місця проживання/ перебування фізичних осіб Деснянської РДА.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 фактично в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не проживають.

Той факт, що відповідачі не проживають у спірній квартирі підтверджується, крім пояснень позивачів, зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме:

- Актом ЖЕД-305 від 14.03.2018;

- Актом ЖЕД-305 від 11.05.2018;

- Актом ЖЕД-305 від 04.07.2018.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 47 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Отже, до правовідносин сторін по цій справі належить застосовувати ч. 2 ст. 405 ЦК України, якою передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При цьому, суд відхиляє посилання позивачів на норми статей 71 та 72 ЖК України, оскільки зазначені норми регулюють правовідносини у сфері найму державного та комунального житлового фонду. У даній же справі спірна квартира відноситься до приватної власності, а тому, як зазначалося вище, належить застосовувати саме ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Аналізуючи вимоги чинного законодавства, зокрема ст. 405 ЦК України обов'язковою умовою для визнання особи такою, що втатила право користування житловим приміщенням є встановлення факту непроживання у житловому приміщенні без поважних причин.

Позивачами суду не надано жодного належного та допустимого доказу, що відповідачі у квартирі не проживають без поважних причин, а тому суд вважає, що посилання позивачів на не проживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин є не доведеним.

Що стосується позовних вимог про визнання неповнолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право користуватися квартирою за адресою: АДРЕСА_1, то слід додатково зазначити таке.

Згідно ч.1 - 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (ч. 3 ст. 160 СК України).

Системний аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що за умов коли неповнолітній ОСОБА_5 в установленому законом порядку набув права на користування спірною квартирою, на час розгляду справи не досяг віку (14 років), за якого може вільно визначати своє місце проживання, причини його не проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1є поважними, а позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 - безпідставними. Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного суду від 21.02.2018 по справі № 296 /2411/16-ц.

Окрім того, обгрунтовуючи позовні вимоги, лише позивачем ОСОБА_1, яка сама не проживає у даній квартирі, викладено обставини щодо непроживання у квартирі відповідача ОСОБА_4 з неповнолітнім сином, що також позбавляє суд можливості беззаперечно встановити факт непроживання без поважних причин відповідача у спірній квартирі.

Отже позовні вимоги позивачів є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням залишення позовних вимог позивачів без задоволення, судові витрати понесені позивачами відшкодуванню не підлягають.

На підставі ст. 321, 405 ЦК України та керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 19, 81, 141, 258, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, третя особа: служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням- залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони по справі:

Позивачі: ОСОБА_1, місце проживання: АДРЕСА_1, місце реєстрації: АДРЕСА_2, РНОКПП невідомий.

ОСОБА_2, місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП невідомий.

ОСОБА_3, місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП невідомий.

Відповідачі: ОСОБА_4, місце проживання невідоме, місце реєстрації: АДРЕСА_1, РНОКПП невідомий.

ОСОБА_5, місце проживання невідоме, місце реєстрації: АДРЕСА_1, РНОКПП невідомий.

Третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, місце знаходження: 02000, м. Київ, пр. Маяковського, 29, .

Суддя Н.Г. Таран