Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 151/171/16-ц

провадження № 61-5168св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - орган опіки та піклування Чечельницької районної державної адміністрації Вінницької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Вінницької області

від 23 червня 2016 року у складі колегії суддів: Матківської М. В., Іващука В. А., Луценка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року неповнолітній ОСОБА_3 і його баба ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Орган опіки і піклування Чечельницької районної державної адміністрації Вінницької області (далі - Орган опіки і піклування), про позбавлення батьківських прав, встановлення піклування і стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в сім'ї ОСОБА_5 і ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5. З моменту народження й до закінчення 9-го класу дитина проживала з бабою ОСОБА_4 і дідом ОСОБА_7 у їх будинку. З 01 вересня 2015 року ОСОБА_3 навчається на денному відділенні Вищого навчального комунального закладу «Балтське педагогічне училище» Одеської області І рівня акредитації, де отримує стипендію і не знаходиться на повному державному забезпеченні. Дитина знаходиться на повному матеріальному утриманні баби і діда. Батько ОСОБА_3, відповідач у справі ОСОБА_5, з часу народження сина проживає окремо, не спілкується з ним, матеріальної та іншої допомоги не надає, хоча відповідно до мирової угоди від 07 липня 2008 року гарантував надання матеріальної допомоги по 600, 00 грн щомісячно на утримання сина і зобов'язувався брати участь у його вихованні, спільному проведенні канікул, відпочивати з сином, а також брати його в свою сім'ю.

Оскільки відповідач ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків з виховання дитини, позивачі просили позбавити його батьківських прав, встановити піклування над неповнолітньою дитиною за бабою та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 600, 00 грн щомісячно.

Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 23 травня 2016 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що складні стосунки між батьком ОСОБА_5 та сином ОСОБА_3 є наслідком та відлунням трагедії, пов'язаної з важкою хворобою та смертю дружини та мами ОСОБА_6 і не є підставою для позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав. Лише мирним шляхом, а не протистоянням сторони повинні зробити все, щоб ОСОБА_3 міг підтримувати родинні стосунки з батьком та сестрами. Позов в частині вимог про стягнення аліментів суд залишив без задоволення, оскільки відповідно до ухвали Чечельницького районного суду Вінницької області від 07 липня 2008 року про затвердження мирової угоди ОСОБА_5 зобов'язався кожного місяця не пізніше 10 числа поточного місяця за минулий місяць здійснювати виплату грошових коштів на утримання його малолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 600, 00 грн. Якщо відповідач ОСОБА_5 добровільно не виконує своїх зобов'язань, то позивач у цій справі ОСОБА_3 має право вимагати примусового виконання ухвали суду. Оскільки позов в частині позбавлення відповідача батьківських прав суд залишив без задоволення, то також залишено без задоволення позов в частині встановлення піклування ОСОБА_4 над неповнолітнім ОСОБА_3, адже відповідно до частини четвертої статті 60 ЦК України суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 23 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Суд позбавив ОСОБА_5 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Призначено піклувальником неповнолітнього ОСОБА_3 його бабу ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 600, 00 грн щомісячно, починаючи з 23 лютого 2016 року до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що відповідач не вчинив жодних позитивних дій, незважаючи на попередження у вигляді звернення з аналогічним позовом до суду у 2008 році, його поведінка є винною, оскільки встановлено свідоме й навмисне нехтування своїми батьківськими обов'язками по відношенню до сина ОСОБА_3 протягом тривалого часу - п'ятнадцяти років, що є підставою для задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав. Неповнолітня дитина ОСОБА_3 не може бути передана другому із батьків - його матері, оскільки вона померла, тому переважне право на передання дитини мають батьки матері - баба і дід дитини, з якими він проживав усе життя й продовжує проживати разом з ними під час канікул і вихідних днів. Заяву про передачу їй неповнолітнього ОСОБА_3 подала його баба, ОСОБА_4, яка може бути піклувальником з урахуванням висновку Служби у справах дітей Чечельницької районної державної адміністрації.

Врахувавши стан здоров'я дитини, його матеріальне становище, те, що хлопчик віком 15 років, не має власного заробітку чи доходу, навчається в училищі, знаходиться на утриманні діда і баби, оскільки мати його померла після пологів, а також задовільний стан здоров'я відповідача, його матеріальне і сімейне становище, а також те, що він має на утриманні двох неповнолітніх дітей і не заперечив проти стягнення аліментів у розмірі 600, 00 грн, апеляційний суд стягнув з відповідача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 600, 00 грн на місяць.

ОСОБА_5 у липні 2016 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_3 налаштовано проти його батька дідом та бабою з метою позбавлення батьківських прав. Заявник зазначив, що він ставиться до сина, як належить батькові, бажає з ним спілкуватися, має змогу його утримувати та надавати матеріальну допомогу. Встановлено і доведено в суді першої інстанції та залишено поза увагою судом апеляційної інстанції те, що невиконання ОСОБА_5 обов'язків з виховання сина не вплинуло негативно на його фізичний розвиток як складову виховання, що видно з показань свідка ОСОБА_8 про те, що, навчаючись у школі, ОСОБА_3, був забезпечений усім необхідним для фізичного та духовного розвитку дитини, а ним не здійснено спілкування з сином в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не тому, що він цього не бажав, а тому, що син із ним не проживав, а проживав у діда та баби. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 чинять ОСОБА_5 перешкоди у вихованні його неповнолітнього сина ОСОБА_3 На переконання заявника, поза увагою апеляційного суду залишилося те, що ухвалою Чечельницького районного суду Вінницької області від 07 липня 2008 року затверджено мирову угоду, якою зобов'язано його сплачувати аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 600, 00 грн.

Представник ОСОБА_4, ОСОБА_9, подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційний суд, об'єктивно та всебічно оцінивши всі обставини та докази у справі, ухвалив законне та справедливе рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження, ухвалою від 01 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження у січні 2018 року передано до Верховного Суду.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в сім'ї ОСОБА_5 і ОСОБА_6 Згідно зі свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1, виданим Чечельницьким відділом реєстрації актів громадянського стану Вінницької області 16 травня 2001 року, батьком записаний ОСОБА_5

Згідно зі свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_2, виданим 03 травня 2001 року виконавчим комітетом Рогізківської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, мати дитини - ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_5.

Згідно зі свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_3, виданим Рогізківською сільською радою Чечельницького району, ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 і її батьками були: батько - ОСОБА_7, мати - ОСОБА_4.

Позивач у справі ОСОБА_4 є рідною бабою позивача - неповнолітньої дитини ОСОБА_3

Із довідок, виданих виконавчим комітетом Рогізківської сільської ради

від 28 січня 2016 року № 107 і від 18 лютого 2016 року № 133, встановлено, що ОСОБА_3 навчається у навчальному закладі в м. Балта, під час канікул і на вихідні дні проживає в АДРЕСА_1 без реєстрації, проживав за цією адресою із народження і його сім'я складається із баби ОСОБА_4 і діда ОСОБА_7

ОСОБА_3 з 2006 року до 2015 року навчався у Комунальному закладі «Рогізківська середня загальноосвітня школа І-ІІ ступенів», його вихованням займалися бабуся і дідусь, що підтверджено довідкою № 6, виданою 12 лютого 2016 року Комунальним закладом «Рогізківська середня загальноосвітня школа І-ІІ ступенів».

Згідно з довідкою № 68, виданою 12 лютого 2016 року Вищим навчальним комунальним закладом «Балтське педагогічне училище» Одеської області, ОСОБА_3 є студентом І курсу (наказ про зарахування від 07 серпня 2015 року № 191) денного відділення Вищого навчального комунального закладу «Балтське педагогічне училище» Одеської області І рівня акредитації. Навчається за державним замовленням з 01 вересня 2015 року, отримує стипендію, не знаходиться на повному державному забезпеченні. При вступі в училище його супроводжували бабуся і дідусь, які опікуються його вихованням, відвідують батьківські збори, підтримують зв'язок з куратором групи. Строк закінчення навчання у навчальному закладі - 30 червня 2019 року.

Апеляційним судом встановлено, що дитина знаходиться на повному матеріальному утриманні баби і діда. Батько ОСОБА_3, відповідач у справі ОСОБА_5, з часу народження сина, проживає окремо від нього, не бере будь-якої участі у вихованні та утриманні дитини.

Виконавчий комітет Рогізківської сільської ради Чечельницького району, розглянувши 04 травня 2006 року заяву ОСОБА_4 про призначення її опікуном малолітнього онука ОСОБА_3, 2001 року народження, врахувавши акти обстеження та рекомендації опікунської ради і відзначивши, що над дитиною необхідно встановити опіку, оскільки мати померла, а батько більше 6 місяців з часу народження з дитиною не проживає, без поважних причин не бере участі у вихованні та утриманні дитини, не виявляє до неї батьківської уваги й турботи, ухвалив рішення № 20, яким встановив опіку над малолітньою дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і призначив опікуном бабу ОСОБА_4 на період проживання дитини з нею.

У 2008 році прокурор в інтересах малолітнього ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про позбавлення його батьківських прав. Відповідач ОСОБА_5 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_7 про відібрання та повернення дитини.

Ухвалою Чечельницького районного суду від 07 липня 2008 року у справі

№ 2-77/2008, яка набрала законної сили 12 липня 2008 року, прийнято відмову від позову прокурора Чечельницького району до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав стосовно малолітнього ОСОБА_3; визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і ОСОБА_7, згідно з якою: ОСОБА_5 не заперечує проти того, щоб його малолітній син ОСОБА_3 проживав з бабусею ОСОБА_4 та дідусем ОСОБА_7 за їх місцем реєстрації, а батько ОСОБА_5 гарантував кожного місяця не пізніше 10 числа поточного місяця за минулий місяць виплату грошових коштів на утримання його малолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 600, 00 грн; ОСОБА_4 (баба) та ОСОБА_7 (дід) гарантували, що не будуть чинити перешкоди батькові брати участь у вихованні його сина. Під участю у вихованні сторони розуміли можливість безперешкодно бачитися з дитиною, підтримувати регулярні особисті стосунки і безпосередні контакти, можливість забирати дитину на осінні, зимові, весняні та літні канікули із собою на відпочинок, а також до своєї сім'ї. У випадку вчинення будь-яких безпідставних перешкод у здійсненні своїх обов'язків та прав батька ОСОБА_5 відносно його малолітнього сина зі сторони бабусі ОСОБА_4 та дідуся ОСОБА_7 батько залишає за собою право вирішувати питання подальшого місця проживання свого сина ОСОБА_3 за собою. У зв'язку з визнанням мирової угоди судом провадження у справі закрито.

Ухвалене судове рішення залишилося без виконання сторонами, у тому числі батьком ОСОБА_5, який й надалі не виконував свій батьківський обов'язок. За примусовим виконанням судового рішення до виконання батько не звертався.

Маньківська сільська рада Бершадського району Вінницької області 22 квітня 2016 року видала довідку про те, що ОСОБА_5 фактично проживає в ОСОБА_6 та має двох малолітніх дітей: ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, і ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4. До складу його сім'ї також входить ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Комісія з питань захисту дитини 25 квітня 2016 року ухвалила рішення № 3 (протокол № 7) про те, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 є недоцільним.

На підставі цього рішення орган опіки і піклування Чечельницької районної державної адміністрації Вінницької області надав висновок, згідно з яким вважав недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_5, жителя села Крушинівка Бершадського району, відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з тим, що ОСОБА_5 бажає займатися вихованням свого сина, підтримувати його матеріально та морально, виконувати свої батьківські обов'язки, але, зі слів батька, баба та дід не бажають, аби батько спілкувався з сином, перешкоджають спілкуванню й налаштовують ОСОБА_3 проти нього; він пробував надавати матеріальну допомогу, але її йому повертали; він хоче налагодити відносини зі своїм неповнолітнім сином і допомагати йому. Згідно з виданою Маньківською сільською радою довідкою-характеристикою ОСОБА_5 проявив себе виключно з позитивного боку; конфліктних ситуацій та скарг від сусідів за весь час його проживання не надходило. ОСОБА_5 виховує ще дві доньки: ОСОБА_11, 2009 року народження, і ОСОБА_12, 2012 року народження.

Врахувавши такі дані, Чечельницька РДА склала висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 у зв'язку з тим, що він не відмовляється виконувати свої батьківські обов'язки стосовно сина, бажає брати участь у його вихованні.

Служба у справах дітей Чечельницької районної державної адміністрації склала висновок про те, що ОСОБА_4 може бути потенційним опікуном, піклувальником.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України

«Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України»

від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як роз'яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що нею передбачені випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов'язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України).

Верховний Суд дійшов переконання, що висновок апеляційного суду про позбавлення батьківських прав відповідача відповідає якнайкращим інтересам дитини, про що ОСОБА_3 особисто зазначено у позові та наголошувалось у судових засіданнях. Ухвалою Чечельницького районного суду Вінницької області від 07 липня 2008 року, зокрема, встановлено можливість безперешкодного виховання батьком дитини, у випадку ж створення йому перешкод зі сторони діда чи баби, батько мав право на власний розсуд вирішити питання про подальше місце проживання свого сина. Дитина увесь час проживала із дідом та бабою, після постановлення згаданої ухвали вони продовжували виховувати онука. Судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено обставин звернення відповідача до компетентних органів чи суду з приводу здійснення перешкод у вихованні сина. Тобто фактично батько самоусунувся (ухилився) від виховання сина, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя.

Усі встановлені судами обставини справи дають ґрунтовні підстави для висновку, що відповідач, починаючи з моменту народження дитини, залишив її у безпорадному стані, без коштів на утримання та здоровий фізичний та моральний розвиток та зростання. Подібні дії у сукупності свідчать про свідоме та винне нехтування своїми батьківськими обов'язками, що позбавляють відповідача можливості підставно заперечувати проти задоволення позову.

У визначенні власного рішення Верховний Суд дійшов до переконання, що відмова у задоволенні позову, найголовніше, не відповідає інтересам неповнолітньої дитини.

За приписами частини четвертої статті 167 СК України якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим.

Згідно з частиною четвертою статті 60 ЦК України суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.

Верховний Суд погоджується із висновком апеляційного суду в частині призначення піклувальника, оскільки апеляційним судом встановлено, що неповнолітня дитина, ОСОБА_3, не може бути переданий другому із батьків - його матері, оскільки вона померла, тому переважне право на передання дитини мають батьки матері - баба і дід дитини, з якими він проживав все своє життя і продовжує проживати разом з ними під час канікул і вихідних днів. При цьому заяву про передачу їй неповнолітнього ОСОБА_3 подала його баба - ОСОБА_4, яка може бути піклувальником з урахуванням висновку Служби у справах дітей Чечельницької районної державної адміністрації.

Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини (частина друга статті 166 СК України).

У статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов'язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Апеляційний суд встановив, що відповідач має задовільний стан здоров'я; фізично здоровий, у Центрі зайнятості не перебуває на обліку і на час розгляду справи постійного місця роботи не має; є батьком іще двох неповнолітніх дітей, які знаходяться у нього на утриманні. Неповнолітній ОСОБА_3 має задовільний стан здоров'я, не працює і самостійного заробітку не має, оскільки з 01 вересня 2015 року навчається на денному відділенні Вищого навчального комунального закладу «Балтське педагогічне училище» на державній формі та отримує стипендію, є напівсиротою, оскільки його мати померла після його народження, перебуває на утриманні діда і баби, яка з 2006 року є його опікуном.

Враховуючи викладене, апеляційний суд аргументовано задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів та стягнув аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн на місяць.

Верховний Суд відхиляє посилання заявника на ухвалу Чечельницького районного суду Вінницької області від 07 липня 2008 року, якою затверджено мирову угоду, зобов'язано його сплачувати аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 600, 00 грн, оскільки, як встановлено апеляційним судом, згадана угода ним не виконувалась, а судом стягнуто аліменти з інших підстав - у зв'язку із позбавленням його батьківських прав, починаючи з 23 лютого 2016 року.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_3 налаштовано проти його батька дідом та бабою з метою позбавлення батьківських прав; невиконання ОСОБА_5 обов'язків з виховання сина не вплинуло негативно на його фізичний розвиток як складову виховання, про що свідчать показання свідка ОСОБА_8, зводяться до фактичної переоцінки доказів, що є неприпустимим під час розгляду справи Верховним Судом в касаційному порядку.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги позову, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд апеляційної інстанції свої процесуальні дії належним чином обґрунтував, врахувавши при цьому, що доказування не може ґрунтуватися виключно на припущеннях.

Верховний Суд не встановив порушень апеляційним судом норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, оскільки судами оцінено докази за їх внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Також під час перегляду справи не виявлено порушення апеляційним судом норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права, що є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик