ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 грудня 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/1366/18

Головуючий у першій інстанції - Майборода С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/233/18

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Лакізи Г.П., Харечко Л.К.

секретар: Поклад Д.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

третя особа Чернігівський обласний Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області у складі судді Майбороди С.М. від 29 серпня 2018 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, дата складання повного тексту рішення 03 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення 1/2 частини кредитних коштів, третя особа: Чернігівський обласний Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 70 757 грн. 16 коп. в рахунок 1/2 частини кредитних зобов'язань за договором №610Д від 03.08.2015 року, укладеним між ОСОБА_2 та Чернігівським обласним Фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі. Вимоги заявленого позову ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що 19.06.1993 року між сторонами спору було укладено шлюб, який розірвано 09.03.2017 року рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області. За час шлюбу сторони спору побудували житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 а також придбали земельну ділянку площею 0,1527 га, кадастровий номер НОМЕР_1 за вказаною адресою. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07.11.2017 року було проведено розподіл спільного майна подружжя, при цьому визнано за сторонами спору право власності по 1/2 частині за кожним на зазначені житловий будинок та земельну ділянку. ОСОБА_2 у позові зазначає, що у період перебування із ОСОБА_3 у шлюбі ним було отримано кредит в сумі 100 000 грн. за кредитним договором №610Д від 03.08.2015 року для добудови житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 остаточна сума повернення кредиту становить 141 514 грн. 33 коп. При цьому позивач вказує, що 03.08.2015 року між відповідачем та третьою особою було укладено договір поруки №2109, відповідно до умов якого відповідач зобов'язалась відповідати в повному обсязі перед кредитором за своєчасне і повне виконання зобов'язань ОСОБА_2 за договором кредиту №610 Д від 03.08.2015 року. У позові ОСОБА_2 стверджує, що на даний час він самостійно проводить виплату заборгованості за кредитом та несе кредитні зобов'язання, і оскільки ОСОБА_3 отримала у власність 1/2 частину вказаного житлового будинку, то вона повинна нести кредитні зобов'язання за укладеним договором.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 29.08.2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення 1/2 частини кредитних коштів. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судом стягнуто понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 29.08.2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, його висновки не відповідають обставинам справи, при цьому суд допустив неправильне застосування норм матеріального права та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зазначають, що при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції не врахував тих обставин, що станом на 04.09.2008 року готовність будинку по АДРЕСА_1 складала лише 62%, а введення будинку в експлуатацію відбулось у листопаді 2016 року, при цьому відповідач виступала поручителем позичальника ОСОБА_2, що свідчить про те, що кредитні кошти були отримані та використані в інтересах сім'ї на добудову вказаного житлового будинку, який в подальшому рішенням суду від 07.11.2017 року було поділено між сторонами в рівних частинах. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги тієї обставини, що факт припинення шлюбних відносин з певної дати до розірвання зареєстрованого шлюбу може бути встановлено відповідним судовим рішенням про встановлення даного факту, а не рішенням суду про розірвання шлюбу та на підставі усних пояснень сторони по справі. З посиланням на положення статей 60, 61, 65, 70 Сімейного кодексу України, на роз'яснення п.23, п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11"Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", на постанову Верховного Суду України від 14.09.2016 року у справі №6-539цс16, ОСОБА_2 у доводах апеляційної скарги стверджує про необґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог заявленого позову. Доводи апеляційної скарги вказують, що праву на спільну сумісну власність на вказаний будинок у сторін кореспондується боргове зобов'язання - повернення грошової суми, що позичалася на завершення будівництва цього будинку. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскільки ОСОБА_2 несе зобов'язання за договором, як боржник перед Чернігівським обласним Фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, як кредитором, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 70 757 грн. 16 коп. в рахунок 1/2 частини кредитних зобов'язань за кредитним договором №610Д від 03.08.2015 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат ОСОБА_4 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу у зв'язку із її безпідставністю та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 29.08.2018 року.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача адвокат ОСОБА_5 підтримав доводи та вимоги поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача адвокат ОСОБА_4 просив залишити без задоволення апеляційну скаргу у зв'язку із її безпідставністю та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 29.08.2018 року.

В судове засідання апеляційного суду позивач, відповідач, представник третьої особи, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи (а.с.106,122,123,124), не з'явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 19.06.1993 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 09.10.2017 року (а.с.37).

03.08.2015 року між ОСОБА_2 та Чернігівським обласним Фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі було укладено кредитний договір №610Д, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав 100 000 грн. терміном на 15 років зі сплатою 3 % річних для добудови житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. Додатком №1 та додатком №2 до вказаного кредитного договору було визначено строки погашення кредиту та графік будівництва (а.с.6-9).

03.08.2015 року між ОСОБА_3, ОСОБА_6 та Чернігівським обласним Фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі було укладено договір поруки №2109, відповідно до умов якого поручителі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зобов'язались відповідати в повному обсязі перед кредитором за своєчасне і повне виконання всіх зобов'язань ОСОБА_2 за договором кредиту № 610Д від 03.08.2015 року на суму 100 000 грн., терміном на 15 років з виплатою 3 відсотків річних (а.с.10).

Як вбачається із довідки Чернігівського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі від 17.04.2018 року, за кредитним договором №610Д від 03.08.2015 року ОСОБА_2 сплачено 30 394,54 грн., сума залишку по кредиту становить 94 214, 53 грн. (а.с.12).

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07.11.2017 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Судом визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним на будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1527 га, кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції прийняв до уваги фактичні обставини справи, приписи ч.2 статті 3, статті 60; ч.3 статті 61, статті 70 Сімейного кодексу України, а також роз'яснення п.23, п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 ''Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя''.

Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.19), 04.09.2008 року житловий будинок по АДРЕСА_1 був зареєстрований за ОСОБА_2, готовність будинку складала 62%.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07.11.2017 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Судом визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним на будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1527 га, кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

Питання щодо кредитних коштів під час розгляду даної цивільної справи сторонами спору не ставилось.

Як зазначив суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 29.08.2018 року, рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 09.10.2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу було встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинили шлюбні стосунки з квітня 2010 року. Під час судового розгляду даної справи ОСОБА_2 пояснив, що він не проживає з позивачкою та не веде з нею спільне господарство з квітня 2010 року, всі роботи по господарству проводить сам (а.с.37).

За даних обставин суд першої інстанції прийшов до висновку, що в ході судового розгляду даної справи ОСОБА_2 не доведено, що він витратив отримані кредитні кошти на добудову житлового будинку в інтересах сім'ї.

Як вбачається із позовної заяви (а.с.2-3), в обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_2 посилався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 року у справі №6-539цс16.

З даного приводу суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні, що вказаний правовий висновок містить вказівку на укладення договору на придбання житлового будинку в інтересах сім'ї, у зв'язку з чим виникає зобов'язання в інтересах сім'ї щодо погашення боргу подружжям.

В даному випадку визнання права власності за кожною із сторін спору на 1/2 частину житлового будинку не може бути автоматичною підставою для стягнення 1/2 частини кредитних зобов'язань за укладеним кредитним договором. При цьому судом першої інстанції прийнято до уваги ту обставину, що згідно договору поруки №2109 від 03.08.2015 року (а.с.10), ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є поручителями щодо зобов'язань ОСОБА_2 за договором кредиту №610Д від 03.08.2015 року. Суд першої інстанції вказав у оскаржуваному рішенні, що нормами Сімейного кодексу України, на які посилається позивач в обґрунтування вимог заявленого позову, передбачено врахування боргів подружжя при поділі майна, якщо такий договір укладено в інтересах сім'ї, а не стягнення частини кредитних коштів на користь іншого подружжя. При цьому судом також прийнято до уваги роз'яснення п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7 ''Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок''.

Відповідно до положень статей 137,141 ЦПК України суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 документально підтверджених понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що висновки оскаржуваного рішення суду першої інстанції не узгоджуються з нормами права, які регулюють спірні правовідносини та фактичними обставинами справи, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 29.08.2018 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги зазначають, що при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції не врахував тих обставин, що станом на 04.09.2008 року готовність будинку по АДРЕСА_1 складала лише 62%, а введення будинку в експлуатацію відбулось у листопаді 2016 року, при цьому відповідач виступала поручителем позичальника ОСОБА_2, що свідчить про те, що кредитні кошти були отримані та використані в інтересах сім'ї на добудову вказаного житлового будинку, який в подальшому рішенням суду від 07.11.2017 року було поділено між сторонами в рівних частинах.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.08.2018 року та задоволення вимог заявленого позову, оскільки вони не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що в ході судового розгляду даної справи ОСОБА_2 не доведено, що він витратив отримані кредитні кошти на добудову житлового будинку в інтересах сім'ї. При цьому необхідно зазначити, що ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів у розумінні статей 77,78 ЦПК України на підтвердження тих обставин, що отримані кредитні кошти були витрачені на добудову будинку по АДРЕСА_1. Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції необґрунтовано послався на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 09.10.2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, яким було встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинили шлюбні стосунки з квітня 2010 року, оскільки припинення шлюбних відносин може бути встановлено відповідним судовим рішенням про встановлення даного факту, а не рішенням суду про розірвання шлюбу та на підставі усних пояснень сторони по справі.

На думку апеляційного суду, вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.08.2018 року в силу положень ч.4 статті 82 ЦПК України.

З посиланням на положення статей 60, 61, 65, 70 Сімейного кодексу України, на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 року у справі №6-539цс16, ОСОБА_2 у доводах апеляційної скарги стверджує про необґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог заявленого позову. Доводи апеляційної скарги вказують, що праву на спільну сумісну власність на вказаний будинок у сторін кореспондується боргове зобов'язання - повернення грошової суми, що позичалася на завершення будівництва цього будинку. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскільки ОСОБА_2 несе зобов'язання за договором, як боржник перед Чернігівським обласним Фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, як кредитором, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 70 757 грн. 16 коп. в рахунок 1/2 частини кредитних зобов'язань за кредитним договором №610Д від 03.08.2015 року.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.08.2018 року та задоволення вимог заявленого позову, оскільки вони не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 року у справі №6-539цс16, містить вказівку на укладення договору на придбання житлового будинку в інтересах сім'ї, у зв'язку з чим виникає зобов'язання в інтересах сім'ї щодо погашення боргу подружжям. В даному випадку визнання права власності за кожною із сторін спору на 1/2 частину житлового будинку не може бути автоматичною підставою для стягнення 1/2 частини кредитних зобов'язань за укладеним кредитним договором. При вирішенні спору по суті судом першої інстанції прийнято до уваги ту обставину, що згідно договору поруки №2109 від 03.08.2015 року (а.с.10), ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є поручителями щодо зобов'язань ОСОБА_2 за договором кредиту №610Д від 03.08.2015 року. Суд першої інстанції вказав у оскаржуваному рішенні, що нормами Сімейного кодексу України, на які посилається позивач в обґрунтування вимог заявленого позову, передбачено врахування боргів подружжя при поділі майна, якщо такий договір укладено в інтересах сім'ї, а не стягнення частини кредитних коштів на користь іншого подружжя.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого на підставі норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 29 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 17.12.2018 року.

Головуючий: Судді: