Справа № 466/3292/15 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/56/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю позивача - ОСОБА_2 та представника відповідача - Зошій Ю.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районний суду м. Львова від 07 серпня 2015 року та окрему ухвалу Шевченківського районний суду м. Львова від 07 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з додатковою відповідальністю «Львівський Маяк» про скасування наказу, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом, у якому просила стягнути із відповідача заборговану заробітну плату за період лютий - квітень 2015 року та компенсацію за весь час непроведення розрахунку в розмірі 19398,35 грн. В ході розгляду справи збільшила позовні вимоги та просить, окрім зазначених вимог, вважати незаконним та скасувати наказ про її звільнення з роботи за прогул, стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати, моральну шкоду, яку оцінює у 30729,00 грн. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що вона була прийнята на роботу 04.12.2014 року на підприємство ТДВ «Львівський Маяк» швачкою 4 розряду. Отримавши довідку по заробітній платі за лютий-березень 2015 року вона з'ясувала, що заробітна плата їй недорахована. У зв'язку з цим 16.04.2015 року вона звернулась із письмовою завою до директора ТДВ «Львівський Маяк» Виговського В.А., однак жодної відповіді не отримала. 29.04.2015 року керівником цеху та бригадиром їй було дано розпорядження виконувати роботу, яка не відповідає її кваліфікації та функціональним обов'язкам, тобто замість роботи швеї їй сказали виконувати роботи по прасуванню. Вона із цим не погодилась, а тому подала письмову заяву, щоб їй надали роботу, яка відповідає її кваліфікації, і, на її думку, відповідно до чинного законодавства залишила місце праці. До 20.05.2015 року вона перебувала у вимушеному прогулі та знаходилась вдома з тих причин, що її не повідомляли про те, що її забезпечено роботою відповідно до її посади та кваліфікації. Про наказ про звільнення з роботи за прогули від 20.05.2015 року вона дізналась згодом, з ним не погоджується, оскільки роботу вона не прогулювала, а перебувала у стані очікування дій з боку адміністрації підприємства щодо забезпечення її роботою. Своє звільнення вважає незаконним та просить скасувати наказ про звільнення і виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу. Також вважає, що через незаконне звільнення вона втратила життєві зв'язки, порушився її звичний спосіб життя, чим їй заподіяно моральну шкоду. Що стосується нарахування заробітної плати, то таке вважає невірним, оскільки у нарядах про виконану роботу, які оформляла майстер та начальник цеху, немає її підпису, її з цими нарядами ніхто не ознайомлював. Якби вона їх бачила вчасно, вона відразу звернула би увагу на невірне нарахування заробітку. Окрім цього, вважає що дані про відпрацьований час та виробіток щодо неї адміністрацією підприємства сфальсифіковані - при прийомі на роботу її ознайомили із наказами про трьохденний робочий тиждень, а насправді працівники її цеху працювали і по п'ять днів, а інколи і у вихідні дні, що суттєво мало би впливати на розмір заробітку.

Рішенням Шевченківського районний суду м. Львова від 07 серпня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ТзДВ «Львівський Маяк» про скасування наказу, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середньомісячного заробітку, за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Окремою ухвалою Шевченківського районний суду м. Львова від 07 серпня 2015 року про обставини зазначені в описовій частині окремої ухвали доведено до відома директора ТДВ «Львівський Маяк» - для реагування.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2015 року та окрему ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2015 року оскаржила позивач ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення та окрема ухвала є незаконними, необгрунтованими, прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом невірно встановлено обставини, що мають значення для справи.

Зазначає, що суд першої інстанції під час розгляду справи не сприяв повному та всебічному розгляду справи, зокрема, судом взято до уваги лише докази відповідача, натомість клопотання позивача до уваги судом не взяті. Вважає, що представники відповідача у своєму запереченні подають сфальсифіковані документи за весь період роботи позивача ОСОБА_2, оскільки дані документи подані без жодного її підпису та з грубим порушенням законодавства про ведення бухгалтерського обліку. Підпис працівників на документі стосовно заробітної плати надає юридичну силу бухгалтерському документу та означає їх згоду. Відповідач нарахував позивачу заробітну плату за п'ять місяців без її згоди, однак, суд першої інстанції на даний факт уваги не звернув. Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що проаналізувавши відомості по заробітній платі, вона зауважила, що саме в неї є найменший заробіток в бригаді, однак, вона є швачкою четвертого розряду і виконувала найскладнішу операцію в пошитті одягу, а також, відповідно табелю робочого часу відпрацювала всі робочі дні протягом всього періоду своєї роботи. Оскільки, докази заробітку позивача на ТДВ «Львівський Маяк» відсутні, вважає, що слід перерахувати заробітну плату за весь період її роботи та три місяці вимушеного прогулу, протягом якого тривав судовий розгляд справи, і взяти до уваги середньомісячну заробітну плату одного працівника зайнятого у виробництві одягу згідно статистичних даних Головного управління статистики у Львівській області.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2015 року та окрему ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, а саме, стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 3 984 грн., наказ про звільнення з роботи вважати незаконним та скасувати, стягнути із відповідача в її користь середньомісячну заробітну плату за 3 місяці вимушеного прогулу протягом якого проходив судовий розгляд справи у розмірі 8 490,00 грн., компенсацію за несвоєчасну виплату заробітку в розмірі 3 816,00 грн. та моральну шкоду в сумі 34 873,00 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається Апеляційним судом Львівської області за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог дотримався.

З матеріалів справи вбачається наступне.

З 04.12.2014 року ОСОБА_2 працювала у ТДВ «Львівський Маяк» на посаді швачки четвертого розряду.

16 квітня 2015 року ОСОБА_2 подала заяву на ім'я директора ТДВ «Львівський МАЯК» у якій вказувала на невірне нарахування їй заробітної плати та просила провести донарахування.

Наказом № 68 від 05.05.2015 року «Про проведення службового розслідування» дано вказівку посадовим особам Товариства провести службове розслідування та запропоновано ОСОБА_2 надати письмові пояснення (а.с. 160).

З акту № 1 від 07.05.2015 року вбачається, що відібрати у ОСОБА_2 пояснення по факту її невиходу на роботу 29 та 30 квітня 2015 року комісія не змогла в силу відсутності працівниці на роботі та за місцем проживання (а.с. 159).

Наказом № 69 від 08 травня 2015 року на ОСОБА_2 за прогули без поважних причин з 29 по 30.04.2015 року накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани (а.с. 156).

Даний наказ направлено ОСОБА_2 по пошті, що підтверджується повідомленням про вручення, фіскальним чеком та описом вкладення (а.с. 153, 154).

З 01.05.2015 року по 04.05.2015 року в державі були офіційні вихідні., з 05.05.2015 року по 12.05.2015 року ОСОБА_2 на роботу не з'явилась.

Наказом № 70 від 12.05.2015 року «Про проведення службового розслідування» дано вказівку посадовим особам Товариства провести службове розслідування та запропоновано ОСОБА_2 надати письмові пояснення (а.с. 144).

Листом начальника відділу кадрів ТДВ «Львівський Маяк» від 14 травня 2015 року за № 38 ОСОБА_2 повідомлялось про необхідність надання документів, які б засвідчували її відсутність на роботі (а.с. 135-137).

Згідно акту № 2 від 18.05.2015 року встановлено обставини невиходу ОСОБА_2 на роботу з 05.05.2015 року по 12.05.2015 року, відібрати пояснення по факту невиходу на роботу комісія не змогла в силу відсутності працівниці на роботі (а.с. 145).

Директором ТДВ «Львівський Маяк» 18.05.2015 року було направлено подання до профкому ТДВ «Львівський Маяк» про отримання згоди на звільнення ОСОБА_2 (а.с. 150).

18 травня 2015 року профком ТДВ «Львівський Маяк» розглянувши дане подання надав згоду на звільнення ОСОБА_2 - швачки швейного цеху бригади № 3 з роботи за п. 4 ст. 40 КзПП України у зв'язку з прогулами без поважних причин (а.с. 151, 152).

Наказом № 78 від 20.05.2015 року за прогули без поважних причин з 05.05.2015 року по 12.05.2015 року до ОСОБА_2 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП (а.с. 148).

Наказ та повідомлення про необхідність отримати трудову книжку відправлено ОСОБА_2 поштою, що підтверджується повідомленням про вручення, фіскальним чеком та описом вкладення (а.с. 143, 148, 149).

З аналізу Глави X КЗпП України слід дійти висновку, що трудова дисципліна це - встановлений нормами права порядок взаємовідносин учасників трудового процесу, що визначає точне виконання ними своїх трудових функцій, які регулюють внутрішній трудовий розпорядок і встановлюють трудові права та обов'язки сторін трудового договору, а також заохочення за успіхи в роботі та відповідальність за умисне невиконання посадових обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

За змістом п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» надано роз'яснення, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п. 3, 4, 7, 8 ч. 1 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 148 - 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника.

За змістом ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно зі ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Сторони не заперечують, що ОСОБА_2 з 29 квітня 2015 року і до моменту видачі наказу про звільнення на робочому місці була відсутня.

Будь-яких доказів поважності причин невиходу на роботу в період з 05.05.2015 року по 12.05.2015 року ОСОБА_2 не було надано як під час розгляду справи в суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду даної справи. В той же час позивачка не заперечує, що була відсутня на роботі з 30.04.2015 року по день звільнення.

Разом з тим судом достовірно встановлено, що відповідач, дотримуючись встановленого порядку, пропонував позивачці надати письмові пояснення по факту невиходу нею на роботу, надіславши листа, який остання отримала, наказ про звільнення та повідомлення про необхідність отримати трудову книжку також було надіслано ОСОБА_2, які вона отримала.

Матеріалами справи підтверджено, що дисциплінарне стягнення застосовано відповідачем з дотриманням порядку і строків, викладених у ст. ст. 148, 149 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при звільненні ОСОБА_2 з роботи дотримано строки накладення дисциплінарного стягнення, враховано тяжкість проступку, його систематичність, обставини та заподіяна ним шкода.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України з працівниками, що є членами первинної профспілкової організації, розірвати трудовий договір з підстав, передбачених п.п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства), 2-5, 7 ст. 40 і п.п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, можна лише за попередньою згодою профспілки.

Отже, встановивши дотримання відповідачем вищевказаних вимог законодавства суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правомірність виданого відповідачем наказу № 78 від 20.05.2015 року та відсутність підстав для його скасування.

Положеннями ст. 94 КЗпП України, ст. 1, 2, 4 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата, це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи і організації і максимальним розміром не обмежується. До складу заробітної плати входить: 1) основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників; 2) додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності.

Згідно із ст. 97 КЗпП України та ст. 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників на підприємствах, в установах і організаціях здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці, яка може провадитися як за результатами індивідуальних, так і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Статтями 21, 22 Закону України «Про оплату праці» працівникам гарантовано право на оплату їх праці на підставі укладеного трудового договору відповідно до актів законодавства і колективного договору. Суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" визначено, що оскільки відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з'ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників, власників та уповноважених ними органів. Колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають права юридичної особи.

Згідно вимог ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», ст. 13 КЗпП України, у колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема, нормування і оплати праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.).

Пунктом 4.11 Колективного договору встановлено, що оплата праці працівників здійснюється згідно «Положення про оплату праці».

Вирішуючи спір, судом першої інстанції правильно враховано положення внутрішніх нормативних актів роботодавця, а саме положення про оплату праці у ТДВ «Львівський Маяк» та колективного догову, якими встановлено відрядно-преміальну систему праці для робітників-відрядників, в тому числі і щодо посади «швачка», яка розраховується за формулою: загальний заробіток = фактичний об'єм роботи (од.) х розцінок за одиницю об'єму (грн.) + додаткова зарплата + заохочувальні та компенсаційні виплати.

Із зведеної відомості нарядів, вбачається, що кожному робітнику бригади № 3, в тому числі і позивачці, зазначено кількість відпрацьованих годин, величину виробітку та відсоток виконання плану, з чого і нараховувався заробіток.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_2 про донарахування до невірно нарахованої та виплаченої заробітної плати - є безпідставними оскільки остання в основу нарахування заробітної плати за період лютий - квітень 2015 року ставить кількість відпрацьованих робочих днів, а не фактичний об'єм виконаної роботи - кількість виробленої продукції.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що відсутність підпису робітника на наряді є порушенням, але таке не дає підстав вважати, що нарахування заробітної плати є невірним лише через відсутність підпису та не ознайомлення працівника із такими нарядами.

Відповідно до ст. 34 Закону «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Таким чином жодних норм трудового права щодо виплати заробітної плати позивачці на момент її звільнення ТДВ «Львівський Маяк» не порушувало.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог і щодо стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати та моральної шкоди.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Згідно ст. 211 ЦПК України (чинної на час розгляду справи в суді першої інстанції) суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов. Про вжитті заходи протягом місяця з дня надходження окремої ухвали повинно бути повідомлено суд, який постановив окрему ухвалу. Окрему ухвалу може бути оскаржено особами, інтересів яких вона стосується, у загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Отже, окрема ухвала є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Підставою для окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Отже, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення.

Окрема ухвала може бути ухвалена тільки на підставі матеріалів, досліджених у суді, та має містити вказівку на дійсні причини й умови, які сприяли порушенню саме матеріального або процесуального закону, та які саме права громадян порушено.

Тобто правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

Постановляючи оскаржувану окрему ухвалу, суд першої інстанції вірно встановив дійсні причини та умови, які сприяли порушенню закону.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача пояснив, що незважаючи на оскарження позивачем окремої ухвали така відповідачем виконана.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що окрема ухвала відповідає вимогам ст. 211 ЦПК України, і таку слід залишити без змін.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом, а відтак підстав для скасування ухваленого у справі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2015 року та окремої ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2015 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2015 року та окрему ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2015 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 травня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.