Постанова

Іменем України

10 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 751/3205/16-ц

провадження № 61-27072св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

відповідачі: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 30 серпня 2017 року в складі колегії суддів: Кузюри Л. В., Лакізи Г. П., Страшного М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про припинення частки у спільному майні, поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 16 червня 1995 року до 20 січня 2015 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_6

14 травня 2004 року на підставі договору дарування ОСОБА_6 набув право власності на 2/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1, які складались з кімнат 1-1, 1-3 площею 14,0 кв. м та 25,9 кв. м; коридору 1-2 площею 6,5 кв. м; кухні 1-5 площею 7,5 кв. м; ганку а1; льоху а2; 1/2 частини огорожі, але фактично цю частину нерухомого майна подружжя купило за 45 000,00 грн, через що позивач вважала його спільною сумісною власністю подружжя.

За доводами позивача зазначена частина житлового будинку була повністю реконструйована, перебудована та добудована, в результаті чого вона істотно збільшилась у своїй вартості за рахунок коштів, зароблених фактично тільки позивачем, оскільки відповідач з 2004 року до дати його мобілізації до лав АТО не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, кошти, які він отримував від незначного періодичного заробітку, приховував від сім'ї, витрачав на власні потреби.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила припинити право спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 між співвласниками 2/5 частини (ОСОБА_6) та 3/5 частини (ОСОБА_10); визнати реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 з прибудовою та надбудовою до неї загальною площею 129,1 кв. м, житловою площею 51,5 кв. м, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6; поділити спільне сумісне майно подружжя - реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 з прибудовою та надбудовою до неї, визнавши за ОСОБА_4 право власності на 2/3 частини, залишивши у власності ОСОБА_6 1/3; розподілити судові витрати.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 травня 2017 року в складі судді Деркача О. Г. позов задоволено частково.

Припинено право спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 між співвласниками 2/5 та 3/5 частин.

Визнано реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 з прибудовою та надбудовою до неї, яка включає: по житловому будинку А-1; прибудові А2-1; прибудові А3-1: коридор 1-1 площею 6,4 кв. м; санвузол 1-2 площею 15,6 кв. м; коридор 1-3 площею 5,4 кв. м; житлову кімнату 1-4 площею 22,9 кв. м; гардеробну 1-5 площею 2,8 кв. м; житлову кімнату 1-6 площею 9,5 кв. м; хол 1-7 площею 9,7 кв. м; кухню 1-8 площею19,4 кв. м; ганок а2.

По мансарді житловій А4-1: коридор 1-9 площею 7,8 кв. м; житлову кімнату 1-10 площею 19,1 кв. м; гардеробну 1-11 площею 10,5 кв. м, всього загальною площею 129,1 кв. м, житловою площею 51,5 кв. м - об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_4 право власності - по 1/2 частини за кожним, на квартиру АДРЕСА_1 з прибудовою та надбудовою до неї, яка включає в себе: по житловому будинку А-1; прибудові А2-1; прибудові А3-1: коридор 1-1 площею 6,4 кв. м; санвузол 1-2 площею 15,6 кв. м; коридор 1-3 площею 5,4 кв. м; житлову кімнату 1-4 площею 22,9 кв. м; гардеробну 1-5 площею 2,8 кв. м; житлову кімнату 1-6 площею 9,5 кв. м; хол 1-7 площею 9,7 кв. м; кухню 1-8 площею 19,4 кв. м; ганок а2.

По мансарді житловій А4-1: коридор 1-9 площею 7,8 кв. м; житлову кімнату 1-10 площею 19,1 кв. м; гардеробну 1-11 площею 10,5 кв. м, всього загальною площею 129,1 кв. м, житловою площею 51,5 кв. м.

Компенсовано ОСОБА_4 за рахунок держави понесені нею судові витрати на оплату судового збору у розмірі 3 085,00 грн, витрати за проведення експертизи у розмірі 3 286,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 2 985,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірні 2/5 частини житлового будинку є спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу майна подружжя слід визнати за кожним з подружжя право власності на 3/5 та 2/5 частин житлового будинку з господарськими будівлями.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 30 серпня 2017 року рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 травня 2017 року скасовано, позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право на 17/100 часток у праві власності на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право на 23/100 часток у праві власності на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями АДРЕСА_1, припинено право власності ОСОБА_6 на 2/5 частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями на АДРЕСА_1, зареєстроване відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 листопада 2015 року.

У решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 5 894,84 грн судових витрат, понесених під час розгляду справи судом першої інстанції. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 4 774,77 грн за розгляд справи в апеляційному порядку. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 3 410,55 грн за розгляд справи в апеляційному порядку.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги те, що ОСОБА_6 отримав у власність 2/5 частини спірного житлового будинку з відповідними надвірними будівлями від ОСОБА_11 на підставі договору дарування від 14 травня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О. В., який на час розгляду справи є чинним.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неповно з'ясував обставини справи, неправильно застосував норми цивільного законодавства, безпідставно скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_6 надав заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити, рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 березня 2003 року ОСОБА_10 було виділено в натурі та визнано право власності на 3/5 частини будинку АДРЕСА_1, за ОСОБА_11 визнано право власності відповідно на 2/5 частини цього будинку.

Згідно з копією спадкової справи, ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкоємцями після її смерті стали ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які в установленому порядку прийняли спадщину, проте станом на час розгляду цієї справи спадщину у повному обсязі не оформили.

ОСОБА_4 та ОСОБА_6 16 червня 1995 року уклали шлюб, який 20 січня 2015 року було розірвано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції.

За час перебування у шлюбі ОСОБА_6 згідно з договором дарування від 14 травня 2004 року отримав у власність від ОСОБА_11 2/5 частини житлового будинку № 24 з відповідними надвірними будівлями на АДРЕСА_1.

Зазначене майно складалось з кімнат 1-1, 1-3 площею 14,0 кв. м та 25,9 кв. м, коридору 1-2 площею 6,5 кв. м, кухні 1-5 площею 7,5 кв. м, ганку а1, льоху а2, 1/2 частини огорожі. Унаслідок проведених реконструкції, добудов та прибудов, здійснених сторонами у справі за час шлюбу, загальна площа частини будинку збільшилась з 53,9 кв. м до 129,1 кв. м, житлова - з 39,9 кв. м до 51,5 кв. м, вартість зазначеної частини будинку збільшилась на 1 253 624,00 грн, що складає 83,1 % від ринкової вартості 2/5 частин будинку, яку було визначено згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 28 грудня 2016 року № 18-16. За висновком експертизи ринкова вартість 2/5 частин будинку в тому вигляді, в якому їх було подаровано ОСОБА_6, станом на час укладення договору дарування становить 255 039,00 грн.

На реконструйовані 2/5 частини житлового будинку, які були введені до експлуатації 16 березня 2015 року, ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 03 листопада 2015 року Реєстраційною службою Чернігівського міського управління юстиції Чернігівської області, та Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Оцінюючи наведені обставини, виходячи з положень закону та заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірні 2/5 частини житлового будинку є спільною сумісною власністю подружжя, визнав це окремо в резолютивній частині рішення та в порядку поділу майна подружжя визнав за кожним з подружжя право власності на 1/2 частину 2/5 частин житлового будинку з господарськими будівлями, розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, зазначав, що воно містить суперечність в питанні визначення права кожної із сторін на спірне майно, оскільки суд визначив його як спільне сумісне та одночасно за кожною із сторін визнав право на його відповідну частину, що призведе до неможливості реєстрації прав кожної із сторін.

У резолютивній частині рішення зазначено, що спірне майно є спільною сумісною власністю та одночасно зазначено про визнання права за кожною із сторін на 1/2 частину майна без зазначення конкретної, фізично відособленої частини майна, що належить кожному з них на праві власності, що суперечить статті 364 ЦК України, оскільки співвласнику надається право самостійного розпорядження своєю часткою у спільній частковій власності і однією з правових форм такого розпорядження є право співвласника на виділення у натурі частки із спільного майна.

У цій справі позивач не просила виділити в натурі належну їй частку у праві власності на об'єкт нерухомості з визначенням конкретної, фізично відособленої частини майна, що належатиме їй та відповідачеві, а фактично просила визначити її частки у праві власності. Виділення судом сторонам у справі частин будинку на праві власності замість визначення часток у праві власності, належних кожному з них, оскільки питання у позові про реальний поділ майна не ставилось, суперечить статті 69 СК України, статтям 355, 356, 357, 364 ЦК України.

Дійшовши висновку про те, що 2/5 частини житлового будинку, які були введені після реконструкції до експлуатації 16 березня 2015 року та зареєстровані за ОСОБА_6 як приватна власність, є спільною сумісною власністю подружжя і розміри часток подружжя у праві власності є рівними, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги те, що ОСОБА_6 отримав у власність 2/5 частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями на підставі договору дарування від 14 травня 2004 року, який на час розгляду справи є чинним.

Статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину.

Після набуття ОСОБА_6 згідно з договором дарування від 14 травня 2004 року у власність від ОСОБА_11 2/5 частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями, розташованого в АДРЕСА_1, які складались з кімнат 1-1, 1-3 площею 14,0 кв. м та 25,9 кв. м відповідно, коридору 1-2 площею 6,5 кв. м, кухні 1-5 площею 7,5 кв. м, ганку а1, льоху а2, 1/2 частини огорожі, внаслідок проведених реконструкції, добудов та прибудов, здійснених подружжям за час шлюбу, загальна площа частини будинку збільшилась з 53,9 кв. м до 129,1 кв. м, житлова площа - з 39,9 кв. м до 51,5 кв. м, вартість зазначеної частини будинку збільшилась з 255 039,00 грн до 1 253 624,00 грн, що складає 83,1 % від ринкової вартості 2/5 частин будинку (висновок експертизи від 28 грудня 2016 року).

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до статті 62 СК України майно, що складається з житлового будинку А-1; прибудови А2-1; прибудови А3-1, що містять приміщення: коридор 1-1 площею 6,4 кв. м; санвузол 1-2 площею 15,6 кв. м; коридор 1-3 площею 5,4 кв. м; житлову кімнату 1-4 площею 22,9 кв. м; гардеробну 1-5 площею 2,8 кв. м; житлову кімнату 1-6 площею 9,5 кв. м; хол 1-7 площею 9,7 кв. м; кухню 1-8 площею 19,4 кв. м; ганок а2; а також мансарди житлової А4-1, яка містить приміщення: коридор 1-9 площею 7,8 кв. м; житлову кімнату 1-10 площею 19,1 кв. м; гардеробну 1-11 площею 10,5 кв. м та має загальну площу 129,1 кв. м, житлову площу - 51,5 кв. м, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_4, оскільки майно, належне ОСОБА_13 на праві приватної власності, за час шлюбу з ОСОБА_4 істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових витрат.

При визначенні часток у праві власності на об'єкт нерухомості в цілому суд апеляційної інстанції врахував, що розмір частки ОСОБА_6 має бути збільшено на частку, вартість якої становить 255 039,00 грн, оскільки зазначене майно є особистою приватною власністю ОСОБА_6 і його вартість було збільшено в подальшому за рахунок спільних зусиль подружжя.

Урахувавши наведені обставини, розміри часток, належні сторонам на праві власності на будинок щодо об'єкту нерухомості в цілому, з яких складаються реально виділені 2/5 частини спірного будинку, будуть відповідати таким часткам: 23/100 - ОСОБА_6, 17/100 - ОСОБА_4 При цьому право приватної власності ОСОБА_6 на 2/5 частини будинку має бути припинено, оскільки за сторонами визнається право на ідеальні частки у праві власності на будинок.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_8, ОСОБА_9 - спадкоємців майна ОСОБА_10 - попереднього власника 3/5 частин будинку, про припинення права спільної часткової власності на житловий будинок між співвласниками 2/5 та 3/5 частин будинку, суд першої інстанції задовольнив, посилаючись на частину третю статті 364 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із матеріалів справи встановлено, що між власниками 2/5 та 3/5 частин будинку АДРЕСА_1 не існує спору з приводу визначення правової природи права кожного та його змісту.

Статтею 364 ЦК України врегульовано питання виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності. Оскільки вирішення таких вимог за відсутності спору з цього приводу суперечить закону, не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про припинення права спільної часткової власності на житловий будинок між співвласниками 2/5 та 3/5 частин будинку.

Суд касаційної інстанції погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції, підстав для його скасування не вбачає.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження суду апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ клопотання про зупинення виконання рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 30 серпня 2017 року, яке передано до Верховного Суду.

22 листопада 2018 року ОСОБА_4 надіслала до Верховного Суду клопотання про зупинення виконання рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 30 серпня 2017 року.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_4 без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін, клопотання задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 394, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 30 серпня 2017 року залишити без змін.

У задоволенні клопотань ОСОБА_4 про зупинення виконання рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 30 серпня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

А.О. Лесько

С.П. Штелик