Провадження № 22-ц/810/209/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2018 року, грудня місяця, 12-го дня, Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Дронської І.О., Стахової Н.В., за участю секретаря судового засідання Єгорової О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 липня 2018 року у цивільній справі (№ 428/13225 суддя І інстанції - Баронін Д.Б.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір'ю, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком, треті особи - Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради, Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської ради, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір'ю, третя особа - Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради. З урахуванням уточнених позовних вимог просила суд визначити місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання її матері ОСОБА_1. У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком, третя особа - Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської ради. Просив суд визначити місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з її батьком - ОСОБА_2.

Позов та зустрічний позов було прийнято до розгляду і після судового розгляду рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 липня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір'ю було відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_2 - задоволено, було визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з її батьком - ОСОБА_2. Вирішено питання по судовим витратам.

ОСОБА_1 не погодилась із вказаним рішенням суду першої інстанції та надала на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на припущені судом порушення норм матеріального та процесуального права - просила скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 липня 2018 року, та ухвалити по справі нове рішення яким визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання її матері - ОСОБА_4. Вирішити питання по судовим витратам. У судовому засіданні ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення скаржника та його представника, позивача за зустрічним позовом та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, судова колегія приходить до наступних висновків.

Статтею ст. 367 ЦПК України є передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Статтями 263, 264 ЦПК України є визначеним про те, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 2 ст. 78 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 12,81 ЦПК України є визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1ст. 76 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При розгляді справи по суті судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3, батьками її є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1 а.с.11) Рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 21.11.2013 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Рішенням Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради Луганської області від 24.11.2015 року № 578 було визначено способи участі ОСОБА_1 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: призначено час для спілкування та виховання дитини щотижня, у суботу та неділю, у присутності батька дитини до налагодження позитивних емоційних відносин між дитиною та матір'ю та в інші дня і часи за попередньою домовленістю з батьком, не порушуючи режиму дня дитини. Судом першої інстанції було встановлено, що обидва батьки бажають належно виконувати свої батьківські обов'язки, підстав вважати їх такими, що неналежно виконують ці обов'язки, у суду немає. Обидва батьки мають самостійний дохід, станом на час розгляду справи відсутні відомості про зловживання кимось з батьків спиртними напоями або наркотичними засобами, обидва батьки позитивно характеризуються за місцем проживання та роботи, випадків демонстрації кимось із батьків аморальної поведінки судом не було встановлено. Разом з тим, під час з'ясування думки дитини, судом було встановлено, що у неї багато друзів в школі в м. Сєвєродонецьку, під час навчального року вона крім школи відвідувала плавання, музику та карате в м. Сєвєродонецьку, вона проживає в м. Сєвєродонецьку разом з батьком, бабусею та дідусем у трикімнатній квартирі, у неї є своя дитяча кімната, вона бажає продовжувати жити саме з батьком. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновків про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місяця проживання дитини з матір'ю слід відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком слід задовольнити.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права, достатньо повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи та надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює. Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції на спростовують.

Так, відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Колегія суддів визначає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам, на підставі яких достатньо повно установив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Так, зокрема, зібрані докази свідчать про те, що ОСОБА_2 постійно та протягом значного та тривалого часу піклується про дитину, бере участь у її духовному та фізичному розвиткові; за межами шкільного навчання дитина відвідує додаткові заняття на час розгляду справи дитина надає більшої прихильності батькові; у позивача наявне упоряджене жиле приміщення, створено гарні умови для належного виховання та розвитку дитини, є стабільний та достатньо високий дохід, постійне місце роботи, обладнане місце проживання дитини, на час розгляду справи у суді дитина бажає продовжувати проживання із батьком, ставлення дитини до батька на час розгляду справи у суді є більш прихильним ніж до матері.

Крім того, колегія суддів бере тут до уваги і ті обставини, що обставини по зазначеній справі тут встановлювались апеляційним судом і судами перших інстанції і до того - при винесенні рішення Апеляційного суду Луганської області від 09.12.2015 року, після винесеного судом першої інстанції рішення що є оскарженим по зазначеній справі у законну силу вступило і рішення апеляційного суду Луганської області від 17 липня 2018 року (справа №428/2326/17) яким було визначено порядок участі матері у спілкуванні із дитиною, її вихованні, що включає у себе і періодичне короткотермінове проживання дитини за місцем проживанням матері.

Так, рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 грудня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, було визначено способи участі ОСОБА_1 у вихованні малолітньої доньки, ОСОБА_3, а саме: призначено час для спілкування та виховання дитини, щотижня, з 10-00 год. неділі по вівторок включно, у середу ОСОБА_1 відводить дитину до школи, а ОСОБА_2 забирає її до суботи включно, не порушуючи режиму для дитини та відвідування позашкільних закладів; щороку у період літніх канікул: червень з 01 по 15 число включно, липень з 17 по останнє число включно, серпень з 01 по 15 число включно - ОСОБА_3, проводить разом з матір'ю ОСОБА_1, першу половину зимових канікул, починаючи з першого дня, другу половину весняних канікул та першу половину осінніх канікул ОСОБА_3, проводить разом з матір'ю ОСОБА_1 Перші три зустрічі ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_3, провести у присутності батька ОСОБА_2 та психолога Сєвєродонецького міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, для налагодження емоційного контакту. Постановою апеляційного суду Луганської області від 17 липня 2018 року рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 грудня 2018 року скасовано в частині призначення часу для спілкування ОСОБА_4 з малолітньою дочкою ОСОБА_3 щотижня з 10-00 годин неділі по вівторок включно, та відведення дитини до школи у середу та в цій частині ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Визначено способи участі ОСОБА_4 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_3, а саме: призначено час для спілкування та виховання дитини щотижня, з 10-00 години неділі, з ночівкою та відведенням у понеділок до школи, зі школи ОСОБА_3 забирає ОСОБА_2, не порушуючи режиму для дитини та відвідування позашкільних закладів. За таких обставин колегія суддів враховує тут що і за умови проживання дівчинки із батьком мати не буде об'єктивно позбавлена можливості впливати на виховання доньки і формування її особистості, на гармонічний розвиток її здібностей та талантів. Що ж до доводів апеляційної скарги про небажання батька виконувати зазначене рішення суду, про створення умисних перешкод з його боку у виконанні судового рішення - то апелянт не є позбавленою права вжити передбачені діючим законодавством заходи для примусового виконання судового рішення, зокрема і передбачені ч. ч. 4, 5 статті 159 СК., проте предметом апеляційного розгляду є вирішення питання щодо оскаржуваного судового рішення, а не наслідків від виконання чи ухилення від виконання інших судових рішень, хоч і пов'язаних певною мірою із ним.

Твердження апелянта щодо того, що саме з вини батька дитини та ї матері у 2015 році було порушено стабільність життя та психологічний стан дитини - то для вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини пріорітетним є насамперед інтереси самої дитини на час розгляду справи, враховуючи при цьому вже виниклі сталі соціальні зв'язки за місцем проживання, місцем навчання та позашкільної діяльності і їх різка зміна може негативно вплинути на психологічний стан дитини.

Визначаючи місце проживання дитини з батьком, суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам, на підставі яких достатньо повно встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Апелянт не заперечує наявного на цей час бажання дитини проживати із батьком, хоч і наводить численні доводи щодо штучності та примусової обумовленості такої позиції впливом з боку батька та оточення, це знаходить своє певне підтвердження у висновках експерта за результатами проведення судово - психологічної експертизи від 27.04.2018 року № 14/17-25/517/518/18-25, який визначає, що ставлення ОСОБА_3 до ОСОБА_1 відбувається з урахуванням емоційно-поведінкової моделі перш за все ОСОБА_2, що призводить до викривлення здатності будувати самостійні умовиводи, проте рівень психічного розвитку (пізнавальні процеси: концентрація уваги, пам'ять, логічне мислення; розуміння логічних зв'язків та відносин між поняттями, загальна обізнаність, критична оцінка результатів власної діяльності) ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, розвинені на достатньому рівні, в межах вікової норми, ставлення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до батька, ОСОБА_2 характеризується почуттям любові, товариськості, чуйності, довіри, емоційної залежності від нього. При цьому за результатами психодіагностичних вимірів встановлено, що мати в очах ОСОБА_3 характеризується як чуйна, спокійна, відкрита, товариська, емоційно напружена, залежна, відгороджена. Глибинні (підсвідомі) асоціації ОСОБА_3, пов'язані з образом матері, відзначаються змішаними почуттями любові, страху, горя, надії та ненависті…». У силу приписів ст.110 ЦПК висновок експерта оцінюється судом разом у сукупності із іншими доказами та не має заздалегідь встановленої сили.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди Колегія суддів приходить до висновків про те, що зібрані судом першої інстанції докази свідчать про те, що позивач за зустрічним позовом постійно піклується про дитину, фактично постійно бере участь у духовному та фізичному розвиткові; за межами шкільного навчання дитина отримує належний розвиток своїх здібностей, на час розгляду справи дитина надає більшої прихильності батькові; у позивача наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дитини, порядок участі матері у спілкуванні із дитиною, її вихованні є визначений рішенням судів, що підлягають виконанню, у тому числі за необхідності і примусовому.

Що ж до доводів у апеляції про неналежне врахування судом першої інстанції статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов'язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю, неврахування судової практики з розгляду таких справ, то колегія суддів бере тут до уваги про те, що Великою палатою Верховного суду у постанові від 17 жовтня 2018 року було здійснено відступлення від правових висновків, що містились у постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини та констатовано, що «під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. А отже при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Аналогічне положення міститься у статті 2 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд першої інстацнії при вирішенні цього спору врахував указані завдання цивільного судочинства з огляду на установлені обставини справи та зміст оскаржуваного судового рішення.

Щодо доводів апеляції про неправомірне стягнення із неї судових витрат, зокрема за проведення судової експертизи, то суд першої інстанції застосував тут загальні положення ст. 140-141 ЦПК, стягнена сума не перевищує вартість проведеної експертизи. У задоволенні позовних вимог апелянту було відмовлено, зустрічний позов задоволено- а отже відсутні підстави для іншого розподілу судових витрат. Згода сплати вартості експертизи позивачем за зустрічним позовом під час судового розгляду не позбавляє його права на отримання компенсації цього з іншої сторони у випадку задоволення його позову та відмови у задоволенні позову іншій стороні у передбаченому ст. 141 ЦПК порядку, апелянта не є звільненим від сплати судових витрат.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, колегія суддів приходить до висновків про те, що суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.89, 263 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дано належну оцінку доказам на які сторони посилалися у суді першої інстанції, суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює. Колегія суддів приходить до висновків про те, що оскаржуване судове рішення є ухваленим із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Отже підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді