Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 607/1091/16-ц

провадження № 61-13272св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Сташківа Б. І., Хоми М. В., Костіва О. З.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, про визначення місця проживання дітей.

Позовна заява мотивована тим, що з 23 лютого 2012 року до 17 грудня 2015 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час перебування у шлюбі у них народилися діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, які проживають із нею за адресою: АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що вони з відповідачем тривалий час не проживають разом, не ведуть спільного господарства, а також на те, що вони не можуть дійти згоди щодо місця проживання дітей, просила суд: визначити місце проживання дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю дітей - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років є місце проживання її батьків або одного з них (стаття 29 ЦК України). Оскільки сторони не проживають разом, а малолітню дитину, крім виняткових випадків, не слід розлучати із матір'ю, суд дійшов висновку про визначення місця проживання дітей з матір'ю за місцем її фактичного проживання, за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 23 лютого 2017 року рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10 жовтня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позовні вимоги про визначення місця проживання дітей за адресою їх реєстрації та фактичного проживання: АДРЕСА_1 разом з матір'ю, яка не зареєстрована за вказаною адресою, є передчасним. Відповідач, який є власником квартири АДРЕСА_1, не заперечує проти проживання дітей разом із матір'ю, а також не заперечує проти проживання дітей за вказаною адресою, в тому числі разом із ним.

При цьому суд дійшов висновку, що відсутні підстави, які б свідчили про необхідність визначення місця проживання з одним із батьків.

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення апеляційного суду Тернопільської області від 23 лютого 2017 року, а рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10 жовтня 2016 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд спір по суті не вирішив, висновки суду про відсутність між сторонами спору щодо місця проживання дітей нічим не мотивовані та ґрунтуються на припущеннях.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 2012 року до 17 грудня 2015 року.

Під час шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Діти від народження проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_2

ОСОБА_1 проживає разом з дітьми за вказаною адресою.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 тривалий час перебував за кордоном, а в 2016 році повернувся в Україну. Знаходився на стаціонарному лікуванні після операції з видалення пухлини фронтально пристінкової ділянки головного мозку. Після повернення в Україну відвідував дошкільний заклад, де навчаються діти, спілкувався з вихователькою та психологом щодо розвитку та виховання дітей. Проживає окремо від позивача та дітей, має заборгованість із сплати аліментів станом на березень 2016 року - 2 883,87 грн.

Сторони не дійшли згоди щодо визначення, з ким із батьків будуть проживати малолітні діти.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, ЄСПЛ від 16 липня 2015 року).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що мати дітей має постійне місце проживання за адресою АДРЕСА_1, отримує щомісячну допомогу на дітей, створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей. Проживання дітей з матір'ю відповідає їх інтересам.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дітей з матір'ю.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 12 квітня 2017 року, справа № 6-15цс17.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до вимог статті 388 ЦК України та помилково було скасоване рішенням апеляційного суду.

Посилання суду першої інстанції на Декларацію з прав дитини не може бути підставою для скасування по суті правильного рішення, оскільки вирішуючи питання про визначення місця проживання дітей з матір'ю, суди виходи із інтересів дітей.

Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення міськрайонного суду.

Керуючись статтями 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 23 лютого 2017 року скасувати, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило