РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/3518/17

Провадження № 2/643/534/18

05.11.2018 Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Скотаря А.Ю.,

за участю секретаря Ширіної Я.В.,

представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6,

відповідача та третьої особи ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовами ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння та ОСОБА_8 до Харківської міської ради, третя особа: ОСОБА_7 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04.05.2017 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири № 21 (що є кімнатою № 142) в будинку № 39-Б по вул. Гвардійців-Широнінців в м. Харкові від 28.08.2015, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5; договору купівлі-продажу квартири № 21 (що є кімнатою № 142) в будинку № 39-Б по вул. Гвардійців-Широнінців в м. Харкові від 19.02.2016, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 та витребування вказаної квартири з чужого незаконного володіння.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 31.01.2018 в одне провадження з вказаними позовними вимогами обєднанні вимоги за позовом ОСОБА_8 до Харківської міської ради про визнання права власності на квартиру № 21 (кімната № 142) по вул. Гвардійців-Широнінців, 39-Б в м. Харкові, а ухвалою того ж суду від 18.04.2018 ОСОБА_7 залучений до участі у справі за вимогою ОСОБА_8 до Харківської міської ради про визнання права власності в якості третьої особи.

В обґрунтування позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири та її витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 зазначила, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.01.2008 за нею визнано право користування житловим приміщенням кімнатою № 142 по вул. Гвардійців-Широнінців, 39-Б в м. Харкові та зобовязано сектор громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Московського РВ ХМУ ГУМВС України Харківської області поставити ОСОБА_8 на реєстраційний облік за вказаною адресою.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.12.2011 задоволені, крім іншого, позовні вимоги ОСОБА_3 до Харківської міської ради та за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2016, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 21.12.2016, задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_8 та скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 01.12.2011 в частині, крім іншого, визнання права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2. Проте в процесі апеляційного оскарження й до ухвалення зазначеного рішення апеляційним судом ОСОБА_3 за договором від 28.08.2015 продав спірну квартиру ОСОБА_5, а останній, знаючи про вказане вище рішення Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2016, продав спірне житло за договором від 19.02.2016 ОСОБА_7

До того ж позивач зазначає, що рішенням господарського суду Харківської області від 31.10.2016 визнано незаконними дії щодо проведення перенумерації кімнат у житловому будинку № 39-Б по вул. Гвардійців Широнінців в м. Харкові (в тому числі щодо зміни номера кімнати № 142 на № 21) та виготовлення після такої перенумерації технічного паспорту будинку.

Посилаючись на викладені обставини ОСОБА_8 просить визнати недійсними договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 28.08.2015 та від 19.02.2016, укладені, відповідно, між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, як такі, що укладені без додержання вимог, необхідних для чинності правочину, перелічених в ст. 203 ЦК України. Крім того, позивач, посилаючись на положення ст.ст. 330, 388 ЦК України просить витребувати квартиру з чужого незаконного володіння на свою користь.

В обґрунтування позовних вимог про визнання права власності на кімнату № 142 (квартиру № 21) по вул. Гвардійців-Широнінців, 39-Б в м. Харкові ОСОБА_8, крім викладених вище обставин, посилається на те, що в плані приватизації ДП «Південзахіденергобуд» (далі Підприємство), затвердженого розпорядженням регіонального відділення Фонду Державного майна України в Харківській області від 08.09.1995 за № 353-Р, гуртожиток по вул. Гвардійців-Широнінців, 39-Б в м. Харкові, який знаходиться на балансі Підприємства, підлягав передачі у комунальну власність.

Після ліквідації у 1995 році шляхом приватизації ДП «Південзахіденергобуд» утворено кілька нових юридичних осіб, в тому числі КП ЖКГ «Південзахіденергобуд», на баланс якого передано будівлю зазначеного гуртожитку, проте до статутного фонду даного комунального підприємства вказана будівля не увійшла. Враховуючи той факт, що КП ЖКГ «Південзахіденернгобуд» станом на 01.01.2008 припинило свою діяльність як банкрут, можливість визначити балансову вартість будівлі гуртожитку по вул. Гвардійців-Широнінців, 39-Б в м. Харкові та оформити його мешканцям документи на приватизацію відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» була втрачена.

Рішенням Харківської міської ради Харківської області № 1278 від 19.12.2007 будівлю по вул. Гвардійців-Широнінців, 39-Б в м. Харкові виключено з числа гуртожитків і присвоєно статус житлового будинку, а мешканцям дозволено закріпити за собою займану житлову площу та відкрити особові рахунки, проте право власності на будівлю й досі не зареєстроване, що унеможливлює її передачу до комунальної власності та, як наслідок, подальшу приватизацію житлових приміщень.

ОСОБА_8 зазначає, що постійно, правомірно та тривалий час мешкає у будинку № 39-Б по вул. Гвардійців-Широнінців в м. Харкові, проте позбавлена можливості реалізувати своє право на приватизацію, в звязку з чим просить визнати за собою право власності на жиле приміщення, яке фактично займає.

В суді представники ОСОБА_8 підтримали позовні вимоги та дали пояснення відповідно до викладених в позовах обставин, додаткового наголошуючи, що під час укладення спірних договорів як ОСОБА_3, так і ОСОБА_5 знали про існування судових спорів з приводу спірної нерухомості, проте усвідомлено умовчували даний факт під час їх укладення. На питання відповідачів представник ОСОБА_8 ОСОБА_1, яка є матірю позивача, пояснила, що кімната № 142 у гуртожитку по вул. Гвардійців-Широнінців, 39-Б в м. Харкові була виділена її колишньому чоловіку ОСОБА_9 як працівнику Тресту «Південзахіденергобуд» (далі Трест). У вказаній кімнаті вона мешкала разом з донькою та чоловіком, а після розлучення з останнім виїхала з донькою та знялась з реєстраційного обліку. В 2006 році, коли ОСОБА_9 захворів, донька (позивач) переїхала мешкати до батька, і вже після смерті останнього у 2008 році її право користування спірним житлом було підтверджено судом. ОСОБА_8 визнано наймачем спірної квартири. Отже, з 2006 року ОСОБА_8 постійно мешкає у квартирі АДРЕСА_3, номер якої в наслідок незаконної перенумерації змінено на № 21. Стосовно акту КП «Харківводоканал» від 17.08.2015 про відсутність зручностей в квартирі № 142 пояснила, що його як доказ досліджено апеляційним судом та визнано таким, що не відповідає дійсності.

Про обізнаність ОСОБА_3 на момент відчуження спірної квартири про спір стосовно неї свідчить той факт, що ОСОБА_3 був стороною апеляційного провадження, в результаті якого його право власності було скасовано.

ОСОБА_3 заперечуючи проти позову показав, що в будинку № 39-Б по вул. Гвардійців-Широнінців в м. Харкові тривалий час мешкав разом з дітьми, дружиною та батьками останньої, які отримали житло в цьому будинку будучи працівниками Тресту. Приблизно в 2008 році Трест додатково виділив його тестю ОСОБА_10 одну з порожніх кімнат в будинку. На кого саме був виписаний ордер на кімнату, ОСОБА_3 не знає, проте враховуючи, що кімнати тесть добивався виключно в інтересах доньки та її сімї, допускає, що на його імя або імя дружини. Це була кімната, в якій до того наодинці мешкав нині померлий ОСОБА_9 Ні його дружина ОСОБА_1, ні донька ОСОБА_8 на той час в кімнаті не проживали, зареєстрованими не були. Кімната на момент її виділу не була придатна для проживання не було електрики, води, сантехника була пошкоджена. В наступному, разом з іншими мешканцями будинку він подав до Московського районного суду м. Харкова позов про визнання права власності на спірну кімнату, яка на той час набула статусу квартири та мала № 21. Отримавши судове рішення на свою користь, вирішив продати квартиру. Про існування апеляційного провадження з перегляду рішення Московського районного суду м. Харкова, яким за ним визнано право власності на спірну квартиру, дізнався у вересні 2015 року, коли отримав виклик до апеляційного суду Харківської області. До того про існування ОСОБА_8, права останньої на квартиру не знав.

ОСОБА_4, представник відповідача ОСОБА_3, проти позову заперечував, зазначивши, що ОСОБА_3 на момент визнання за собою права власності на квартиру АДРЕСА_2 мав ордер на вселення, виданий Трестом, хоча зареєстрований за спірною адресою не був. На момент укладення договору купівлі-продажу від 28.08.2015 між його довірителем та ОСОБА_5 не було порушено приписів ст. 203 ЦК України. Підстав для застосування положень ст. 230 ЦК України також не існує, так як відсутні докази введення ОСОБА_3 в оману щодо істотних обставин другу сторону договору. Про існування спору в суді ОСОБА_3 дізнався лише у вересні 2015 року. Спосіб захисту своїх прав, обраний ОСОБА_8, не відповідає вимогам закону, положення ст. 388 ЦК України застосовані бути не можуть, так як позивач не є та ніколи не була власником спірного майна.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 заперечуючи проти позову пояснила, що будучи ріелтором влітку 2015 року оглядала житло квартиру АДРЕСА_2, власником якої на підставі рішення суду був ОСОБА_3 Останній казав, що квартира надавалась йому за ордером Тресту, проте це не мало значення, так як Державний реєстр містив відомості про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на квартиру. На момент огляду квартири вона не мала дверей, якоїсь зі стін, електро- та водопостачання, в ній ніхто не мешкав. На момент укладення договору купівлі-продажу від 28.08.2015 жодних заборон нотаріусом виявлено не було. ОСОБА_5, придбавши житло, зробив ремонт (провів світло, воду, зробив душ та туалет, поставив нові двері) та виставив квартиру на продаж. Про існування спору щодо квартири чула від сусідів, проте пересвідчившись у відсутності будь-яких заборон у Державних реєстрах, наявності довідок про реєстрацію та відсутності заборгованості з оплати комунальних послуг, квартира була продана ОСОБА_7 Про існування справи з приводу квартири ОСОБА_5 дізнався від ОСОБА_7 навесні 2016 року, тоді ж подзвонив ОСОБА_3, який запевнив, що буде займатись судами. Вперше офіційно ОСОБА_5 було викликано лише у даний суд.

ОСОБА_7, будучи відповідачем за однією та третьою особою за іншою позовними вимогами, а також представник останнього, погодившись з думкою інших відповідачів та їх представників, проти позову заперечували, зазначивши, що на момент придбання спірної квартири не були обізнані про існування спору стосовно неї. Всі документи та довідки, отримані попереднім власником, вказували на те, що в квартирі ніхто не зареєстрований, не мешкає, в спорі вона не перебуває.

Представник Харківської міської ради до суду не зявився, причини неявки не повідомив, про час, дату й місце розгляду справи повідомлений належним чином, отже перешкод для розгляду справи у його відсутність не має.

Допитані в якості свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 показали, що мешкають з ОСОБА_8 в одному будинку та підтвердили, що позивачка приблизно з 2007-2008 років й до 2015 року постійно мешкала в кімнаті № 142 по вул. Гвардійців-Широнінців, 39-Б в м. Харкові, яка видавалась її батьку ОСОБА_9 Спочатку вона проживала разом з батьком, який хворів та потребував стороннього догляду, після його смерті в 2008 році наодинці, а після одруження в 2012 році разом з чоловіком. В літку 2015 року, будучи вагітною, позивачка виїхала на відпочинок, після чого до кімнати не поверталась. ОСОБА_3 до спірного житла жодного відношення не мав, право власності на нього оформив незаконно.

Суд, опитавши сторони, дослідивши надані докази та допитавши свідків встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини: рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.01.2008, яке є чинним, за ОСОБА_8 визнано право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців-Широнінців, будинок № 39-Б, кімната № 142 та зобовязано сектор громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Московського РВ ХМУ ГУМВС України Харківської області поставити ОСОБА_8 на реєстраційний облік за вказаною адресою. Місце проживання ОСОБА_8 в кімнаті № 142 по вул. Гвардійців-Широнінців, 39-Б в м. Харкові зареєстровано 09.07.2009 (т. 1, а.с. 38, 66).

На підставі вказаного судового рішення виконавчим комітетом Московської районної в м. Харкові ради 27.10.2009 прийнято рішення про визнання ОСОБА_8 наймачем квартири АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 65).

До того, рішенням загальних зборів мешканців будинку № 39-Б по вул. Гвардійців-Широнінців в м. Харкові від 18.02.2019, проведених Органом самоорганізації населення «Будинковий комітет «Вулиця Гвардійців Широнінців, 39-Б», змінено нумерацію кімнат на 254 квартири у вказаному будинку. Вказані обставини встановлені рішенням господарського суду Харківської області від 31.10.2016, яким визнано незаконними дії щодо проведення перенумерації кімнат у вказаному житловому будинку та виготовлення після такої перенумерації технічного паспорту будинку (т. 1, а.с. 44-56).

До ухвалення рішення господарського суду Харківської області від 31.10.2016 про визнання незаконними дій щодо проведення перенумерації кімнат у житловому будинку № 39-Б по вул. Гвардійців-Широнінців в м. Харкові, його мешканці, а також ОСОБА_3, звернулись до Московського районного суду м. Харкова з позовом про визнання права власності на займані ними квартири.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.12.2011 за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру № 21 (до незаконної зміни нумерації № 142), в будинку № 39-Б по вул. Гвардійців-Широнінців в м. Харкові, проте рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2016, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 21.12.2016, вказане рішення Московського районного суду м. Харкова від 01.12.2011 в частині визнання права власності за ОСОБА_3 на квартиру № 21 скасовано. При цьому судом встановлено, що ОСОБА_3 не був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_1, у трудових відносинах з Трестом не перебував (т. 1, а.с. 62-64).

З погляду на це докази, надані представником ОСОБА_7 на підтвердження непридатності спірної квартири для проживання на момент її продажу ОСОБА_3, відсутності зареєстрованих осіб в квартирі та відкриття особового рахунку на імя останнього не можуть слугувати підставою для відмови в задоволенні позову (т. 2, а.с. 87-92).

28.08.2015, тобто до ухвалення апеляційним судом Харківської області рішення від 17.02.2016, ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу відчужив спірну квартиру № 21 ОСОБА_5 (т. 2, а.с. 3).

Вимоги позивача щодо визнання недійсним вказаного вище договору купівлі-продажу квартири мають бути задоволені з погляду на наступне: так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності, відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 2 цієї ж статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Незаконність набуття ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_2 встановлена вказаним вище рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2016, отже останній, не будучи власником, не мав прав на її відчуження.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, однак ОСОБА_3, що виходить з наведеного вище, вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України під час укладення спірного договору не дотримано, що є підставою для визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 28.08.2015, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, недійсним.

Вимога ОСОБА_8 про визнання недійсним наступного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 від 19.02.2015, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, також має бути задоволена виходячи з наступного: недійсний правочин, згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Враховуючи, що судом визнаний недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 28.08.2015, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, останній не набув права власності на неї та, відповідно, не мав повноважень на розпорядження даною квартирою.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Такою заінтересованою особою, в даному випадку, є ОСОБА_8, проте остання є користувачем, а не власником спірної квартири, отже не може використати правовий механізм захисту права власності, передбачений ст. 388 ЦК України й вимагати витребувати майно від добросовісного набувача. З погляду на це суд вважає за можливе відійти від правової позиції, неодноразово викладеної в рішеннях Верховного суду України (№ 6-67цс15 від 13.05.2015) та Верховного суду (№ 756/5793/15 від 07.02.2018) щодо відсутності підстав для задоволення позовів власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчиненні після недійсного правочину та визнати недійсним такий наступний правочин (договір купівлі-продажу квартири від 19.02.2016). В даному випадку, враховуючи наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на спірне житло за ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 39-43), це єдиний дієвий спосіб захисту прав позивача, який дозволить останній в майбутньому, за наявності відповідних підстав, реалізувати своє право на приватизацію житла, наймачем якого вона є, чи отримати право власності на нього у інший, передбачений законом спосіб.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Підстав для визнання за ОСОБА_8 права власності на спірну квартиру суд не знаходить через відсутність належних та достатніх доказів, якими таке право має бути обґрунтовано. Наявність судового рішення про визнання за позивачем права користування спірною квартирою та статусу наймача даного житла не є підставою для визнання права власності на нього.

З погляду на встановлені обставини та викладені вище правові норми відсутні й підстави для задоволення вимоги про витребування квартири № 21 (кімнати № 142), розташованої по вул. Гвардійців-Широнінців, 39-Б у м. Харкові з чужого незаконного володіння на користь ОСОБА_8

Судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд розподіляє наступним чином: позивачем при подачі позову про визнання договорів недійсними та витребування майна сплачено судовий збір у розмірі 640 грн., при подачі заяви про забезпечення позову 320 грн., за позовом про визнання права власності - 640 грн., а всього 1600 грн. Враховуючи ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за позовні вимоги немайнового характеру судовий збір сплачується за кожну вимогу, тобто позивач при подачі позову не доплатив судовий збір за дві вимоги немайнового характеру по 640 грн. за кожну, а всього 1280 грн., які підлягають стягненню з позивача на користь держави. В позові про визнання права власності відмовлено, тому сплачений судовий збір за цією вимогою стягненню не підлягає. Позов про визнання договорів недійсними та витребування майна задоволений на 2/3, за цим позовом сплачено 960 грн. судового збору, тому стягненню з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7 підлягає 2/3 частки судового збору, що складає 640 грн. в рівних частках по 213,33 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81-84, 141, 223, 229, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 216, 236, 319, 328, 388 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_5) до ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, місце реєстрації: АДРЕСА_6), ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_3, місце реєстрації: АДРЕСА_7), ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_4, АДРЕСА_8) про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу майна квартири 21 в будинку готельного типу № 39-Б по вул. Гвардійців-Широнінців в м. Харкові, укладений 28.08.2015 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_15 реєстровий № 3371.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу майна квартири 21 в будинку готельного типу № 39-Б по вул. Гвардійців-Широнінців в м. Харкові, укладений 19.02.2016 між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_16 реєстровий № 139.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_8 недоплачений судовий збір у розмірі 1280 (одна тисяча двісті вісімдесят) гривень на користь держави.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень у рівних частках по 213 (двісті тринадцять) гривень 33 копійки.

Позов ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_5) до Харківської міської ради (місцезнаходження: м. Харків, по. Конституції, 7), третя особа: ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_4, АДРЕСА_8) про визнання права власності залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його оголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 14.11.2018.

Суддя А.Ю. Скотар