Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 464/844/16-ц

провадження № 61-16776св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - дочірнє підприємство Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія»,

третя особа - Національна акціонерна компанія «Надра України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 27 січня 2017 року у складі судді Радченко Е. А. та постанову апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2018 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Ванівського О. М., Струс Л. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Західукргеологія» (далі - ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія»), третя особа ? Національна акціонерна компанія «Надра України» (далі - НАК «Надра України»), про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення недоплаченої заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 серпня 2007 року ОСОБА_4 працювала в ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу, з 24 січня 2008 року - на посаді виконуючого обов'язки начальника юридичного відділу, з 03 березня 2008 року - на посаді начальника юридичного відділу та з 24 жовтня 2012 року - на посаді заступника директора з правових питань.

Наказом від 21 грудня 2015 року № 167-к ОСОБА_4 було звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Дане звільнення ОСОБА_4 вважає незаконним, оскільки не було враховано її переважне право на залишення на роботі, не було запропоновано всі вакантні посади, які були на підприємстві на час звільнення.

ОСОБА_4 просила визнати незаконними накази ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» від 21 грудня 2015 року № 167-к та від 20 серпня 2015 року № 122-к, поновити ОСОБА_4 на роботі на посаді заступника директора з правових питань ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія», а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 грудня 2015 року по день поновлення на роботі.

04 липня 2016 року ОСОБА_4 уточнила та доповнила позовні вимоги, додавши позовну вимогу про стягнення недоплаченої заробітної плати, яка мала виплачуватися на підставі вимог Колективного договору та Галузевої угоди.

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 27 січня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді заступника директора з правових питань ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія».

Стягнуто з ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 106 099,31 грн.

Стягнуто з ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» на користь ОСОБА_4 недоплачену заробітну плату в розмірі 7 102,10 грн.

Стягнуто з ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» на користь держави судовий збір в розмірі 1 698,01 грн.

Додатковим рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 27 січня 2017 року допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах виплат за один місяць.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачку було звільнено з порушенням процедури, у зв'язку із чим вона підлягає поновленню на роботі. Також підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 106 099,31 грн, який розраховано відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами) та недоплачена заробітна плата в розмірі 7 102,10 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання незаконними наказів ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» від 21 грудня 2015 року № 167-к та від 20 серпня 2015 року № 122-к про звільнення, суд першої інстанції виходив із того, що визнання цих наказів незаконними є зайвим, оскільки діючим трудовим законодавством передбачений такий спосіб захисту трудових прав, як поновлення на роботу. Визнання незаконними наказів, якими працівника було звільнено, не вимагається

Постановою апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Апеляційну скаргу ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» залишено без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 27 січня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання незаконними наказів ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» від 21 грудня 2015 року № 167-к та від 20 серпня 2015 року № 122-к скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано незаконним та скасовано пункт 1.2 наказу ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» від 21 грудня 2015 року № 167-к та пункт 2 наказу ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» від 20 серпня 2015 року № 122-к.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 27 січня 2017 року в частині стягнення з ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» недоплаченої заробітної плати в розмірі 7 102,10 грн змінено.

Стягнуто з ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» на користь ОСОБА_4 недоплачену заробітну плату в розмірі 12 261,13 грн без утримання податків та інших обов'язкових платежів.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Додаткове рішення Сихівського районного суду міста Львова від 27 січня 2017 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оскільки позивачку було незаконно звільнено з роботи, також підлягають визнанню незаконними накази ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» від 21 грудня 2015 року № 167-к та від 20 серпня 2015 року № 122-к про звільнення, що судом першої інстанції не було враховано.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення недоотриманої заробітної плати, суд апеляційної інстанції виходив із того, що судом першої інстанції було невірно розраховано суму заборгованості по невиплаті заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки та яка становить 12 261,13 грн.

В іншій частині суд апеляційної інстанції погодився з висновок суду першої інстанції.

05 березня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Сихівського районного суду міста Львова від 27 січня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на її користь недоплачену заробітну плату за період з 01 травня 2009 року по 21 грудня 2015 року в сумі 257 873,90 грн та стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 156 144,90 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що судами попередніх інстанцій не вірно вирахувано середній заробіток за час вимушеного прогулу та суму недоплаченої заробітної плати.

14 червня 2018 року ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» через засоби поштового зв'язку подало до Верховного Суду відзив, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 27 січня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2018 року залишити без змін.

Аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, зводяться до того, що судами попередніх інстанцій правильно вирахувано середній заробіток за час вимушеного прогулу та розмір недоплаченої заробітної плати, які підлягають стягненню з ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» на користь ОСОБА_4

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 27 січня 2017 року та постанова апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2018 року оскаржуються в частин відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» на користь ОСОБА_4 недоплачену заробітну плату за період з 01 травня 2009 року по 21 грудня 2015 року в сумі 257 873,90 грн та стягнення з ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 156 144,90 грн.

В іншій частині рішення Сихівського районного суду міста Львова від 27 січня 2017 року та постанова апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2018 року не оскаржується, а тому відповідно до приписів статті 400 ЦПК України не перевіряється.

Оскаржувані судові рішення в частині стягнення з ДП НАК «Надра України» «Західукгеологія» на користь ОСОБА_4 недоплачену заробітну плату в сумі 12 261,13 грн та стягнення з ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія» на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 106 099,31 грн ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій в цій частині не спростовують.

Статтею 43 Конституції Українивизначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Суди попередніх інстанцій встановивши, що відповідачем було порушено норми трудового законодавства щодо звільнення позивачки за пунктом 1 частиною першою статті 40 КЗпП України, ухвалили рішення про її поновлення на попередньому місці роботи.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача, суди попередніх інстанцій правильно виходили із розміру заробітної плати ОСОБА_4 за останні два місяці роботи - за жовтень та листопад 2015 року, що передували звільненню, що відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 27 січня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 106 099,31 грн та постанову апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2018 року, якою змінено рішення Сихівського районного суду міста Львова від 27 січня 2017 року, в частині вирішення позовних вимог про стягнення недоплаченої заробітної плати в розмірі 12 261,13 грн - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень в цих частинах відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 27 січня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 106 099,31 грн та постанову апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2018 року, якою змінено рішення Сихівського районного суду міста Львова від 27 січня 2017 року, в частині вирішення позовних вимог про стягнення недоплаченої заробітної плати в розмірі 12 261,13 грн залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська