Провадження № 2/522/8391/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А.Ю.,

за участю секретаря Іскрич В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (65055, м. Одеса, вул. Коровицького, буд. 49) до Одеської державної академії будівництва та архітектури (65029, м. Одеса, вул. Дідріхсона, буд. 4) про визнання наказу незаконним та скасування, поновлення на роботі та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

02.10.2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він 30.08.2013 року, відповідно до наказу №445 був прийнятий на посаду доцента кафедри опору матеріалів Одеської державної академії будівництва та архітектури. 03.09.2018 згідно наказу №572/вх позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП. 04.09.2017р. між позивачем було підписано контракт про проходження військової служби в Збройний Силах України на посадах осіб офіцерського складу, за умовами якого він проходив військову службу протягом одного року, тобто до 04.09.2017р.

Вважає, що його звільнення відбулось з порушенням трудового законодавства, оскільки трудову книжку особисто він не отримував, крім того на час проходження служби, за ним повинно зберігатися робоче місце, посада і середній заробіток.

Посилаючись на вищевикладене позивач просить суд визнати наказ ректора Одеської державної академії будівництва та архітектури ОСОБА_2 №572/вх. від 03.09,2018р. про звільнення ОСОБА_1, к.т.н., доцента кафедри опору матеріалів (спецфонд), у звязку із закінченням строку контракту п. 2 ст. 36 КЗпП України - незаконним та скасувати його; зобовязати ректора Одеської державної академії будівництва та архітектури ОСОБА_2 поновити ОСОБА_1, к.т.н., доцента кафедри опору матеріалів (спецфонд) на посаді займаній ним, відповідно до контракту від 30.08.2013р.; зобовязати ректора Одеської державної академії будівництва та архітектури ОСОБА_2 пролонгувати з ОСОБА_1, к.т.н., доцентом кафедри опору матеріалів (спецфонд) контракту від 30.08.2013р. на тих самих умовах та на той самий строк.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог. Також, у судовому засіданні представником відповідача було надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив у задоволенні позову відмовити з огляду на його необґрунтованість.

Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 30.08.2013 року, відповідно до наказу №445 був прийнятий на посаду доцента кафедри опору матеріалів Одеської державної академії будівництва та архітектури.

Наказом №572/вх від 03.09.2018 позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП.

04.09.2017р. між позивачем та Міністерством оборони України було підписано контракт про проходження військової служби в Збройний Силах України на посадах осіб офіцерського складу.

За умовами цього контракту позивач проходив військову службу протягом одного року, тобто до 04.09.2017р.

Відповідно до ст. 119 ч. 3 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Дію ч. 3 ст. 119 КЗпП України поширено на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію» згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VII.

Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов'язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом ст. 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

За приписами ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період- це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обовязком громадян України. Військовий обов'язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов'язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов'язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до ст. 2 ч. 1, ч. 2 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов'язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені ст. 19 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

Як зазначалось вище, позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Таким чином, правових підстав для звільнення ОСОБА_1 з роботи відповідач не мав, отже, його наказ за № 572/вх. від 03.09.2018 року про звільнення позивача є незаконним, у звязку з чим підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 235 ч. 1, ч. 2 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на викладене, суд, на підставі належним чином перевірених та оцінених доказів дійшов висновку про те, що позивач уклав контракт під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, тобто в особливий період. Отже, як військовослужбовець, він користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» та ст. 119 ч. 3, ч. 4 КЗпП України, тому його звільнення є незаконним, у звязку з чим його право порушено, позивача необхідно поновити на роботі.

На підставі викладеного та керуючись: 1, 2, 5, 11, 76-80, 81, 89, 241, 247, 258, 263-265, 273, 354, ЦПК України; суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати наказ ректора Одеської державної академії будівництва та архітектури ОСОБА_2 № 572/вх. від 03.09.2018 року про звільнення ОСОБА_1, к.т.н., доц. доцента кафедри опору матеріалів (спецфонд), у звязку із закінченням строку контракту п.2 ст. 36 КЗпП України незаконним та скасувати.

Зобовязати ректора Одеської державної академії будівництва та архітектури ОСОБА_2 поновити ОСОБА_1 к.т.н., доц. доцента кафедри опору матеріалів (спецфонд) на посаді займаній ним, відповідно до контракту від 30.08.2013 року.

Зобовязати ректора Одеської державної академії будівництва та архітектури ОСОБА_2 пролонгувати з ОСОБА_1, к.т.н., доц. доцента кафедри опору матеріалів (спецфонд) контракту від 30.08.2013 року на тих самих умовах та на той самий строк.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15.5 Розділу XII Перехідні положення ЦПК України).

Повний текст рішення суду складений 14.12.2018 року.

Суддя: А.Ю. Бойчук