Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 285/2912/16-ц

провадження № 61-3509св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «БАНК ФОРВАРД»,

представник позивача - КисельовАндрій Васильович,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову апеляційного суду Житомирської області від 19 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Трояновської Г. С., Талько О.Б.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство «БАНК ФОРВАРД» (далі - ПАТ «БАНК ФОРВАРД») звернулось до суду з позовом до

ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами договору про надання та використання платіжної картки від 29 серпня 2011 року, укладеного між ПАТ «Банк Русский Стандарт» (правонаступником якого є ПАТ «БАНК ФОРВАРД») та ОСОБА_5, останній отримав кредит у розмірі 1 566 грн на платіжну картку, на умовах, визначених договором з кінцевим терміном погашення заборгованості до 28 вересня 2012 року. Неналежне виконання умов договору призвело до утворення заборгованості, яка станом на 10 жовтня 2016 року склала 17 673,04 грн та добровільно боржником сплачена не була.

Заочним рішенням Новоград-Волинського районного суду Житомирської області від 13 березня 2017 року, у складі судді Літвин О. О., позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «БАНК ФОРВАРД» заборгованість за договором про надання та використання платіжної картки у розмірі 17 673,04 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та підтверджуються належними доказами. Невиконання умов кредитного договору відповідачем, припинення ним здійснення погашення кредиту та відсотків за користування кредитом порушило право позивача на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів, що були надані в кредит. Правильність наданого банком розрахунку заборгованості позивачем не спростовано, що вказує на погодження ним із зазначеним у позовній заяві розміром заборгованості, яку банк просить стягнути з відповідача.

Постановою апеляційного суду Житомирської області від 19 грудня 2017 року рішення Новоград-Волинського районного суду Житомирської області від 13 березня 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що обставини справи місцевим судом встановлені повно, юридична природа спірних правовідносин та закон, який їх регулює, визначено правильно. Висновок місцевого суду про наявність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом та відсотками є обґрунтованим.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року, ОСОБА_5 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та закрити провадження у справі, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної зводяться до відсутності у матеріалах справи повного розрахунку заборгованості, та безпідставного незастосування судом позовної давності, строк якої сплив, оскільки з моменту укладення договору до моменту звернення позивачем до суду пройшло більш ніж п'ять років.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «БАНК ФОРВАРД» посилається на безпідставність та необґрунтованість доводів касаційної скарги, у зв'язку із чим просить оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скаргаОСОБА_5 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

За змістом частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частинами першою та другою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов.

Виходячи з обставин, що були встановлені судами, саме такий договір був укладений і виконувався сторонами.

Установлено, що 29 серпня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, який складається із заяви кредитора та Умов надання та обслуговування платіжних карток.

Відповідно до умов даного договору, відповідач отримав кредит в сумі 1 566 грн на платіжну картку для купівлі фотоапарату та аксесуарів до нього зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0, 01 % річних з 30 серпня 2011 року по 27 серпня 2012 року та 25 % річних з 28 серпня 2012 року по 28 вересня 2012 року на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном погашення по 28 вересня 2012 року.

На підставі вказаної заяви, в терміни для відповіді на пропозицію (оферту), 5 грудня 2011 року банк прийняв пропозицію (оферту) та уклав з відповідачем в подальшому договір про надання та використання платіжної картки, відкривши рахунок та випустивши платіжну картку на ім'я відповідача.

Згідно заяви ОСОБА_5 він погодився, що така заява разом із Умовами надання та обслуговування платіжних карток, а також Тарифами складає між ним та банком договір про Картку та кредитний договір. Ознайомлення з вказаними документами ОСОБА_5 засвідчив своїм підписом.

Пунктом 2.9 Умов надання та обслуговування платіжних карток, передбачено, що активізація картки здійснюється при зверненні Клієнта в банк по телефону Довідково-інформаційного центру.

24 січня 2012 року було проведено процедуру активізації картки, в результаті чого банком встановлено кредитний ліміт по договору в розмірі 10 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом, які з серпня 2013 року були підвищені до 45 % річних.

В подальшому ОСОБА_5, в рамках дії вказаного кредитного договору, кредитну картку було перевипущено. Термін дії останньої отриманої відповідачем картки, був встановлений до лютого 2016 року.

Вимоги про визнання договору в цілому або його частин недійсними, а також про його зміну або розірвання з передбачених законом підстав ОСОБА_5 не заявляв.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «БАНК ФОВАРД» посилався на неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, у зв'язку із чим виникла заборгованість, розмір якої підтверджено доданим до позовної заяви розрахунком.

Доказів на спростування наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості відповідачем не надано, що вказує на безпідставність та необґрунтованість аргументу касаційної скарги щодо відсутності повного та зрозумілого розрахунку розміру позовних вимог.

Доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем позовної давності колегія суддів не приймає, що обґрунтовується нижченаведеним.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Судом установлено, що згідно пункту 2.16 Умов надання та обслуговування платіжних карток передбачено, що договір діє до повного погашення заборгованості клієнтом на підставі виставленої клієнту банком заключної вимоги, але не раніше повного виконання клієнтом своїх зобов'язань перед банком.

Пунктом 4.18 вказаних Умов передбачено, що з метою погашення клієнтом заборгованості, банк виставляє клієнту заключний рахунок-виписку. Погашення заборгованості повинне бути здійснене клієнтом у строк не пізніше 30 календарних днів від дня виставлення заключного рахунку-виписки. Днем виставлення банком клієнту заключного рахунку-виписки є день його формування і направлення клієнту.

Відповідно до пункту 8.16 Умов, банк має право на власний розсуд визначити момент витребування кредиту і вимагати погашення заборгованості в повному обсязі, сформувавши і направивши клієнтові заключний Рахунок-виписку, у тому числі, у випадку невиконання клієнтом своїх зобов'язань, передбачених Умовами, а також при припиненні дії картки.

Із наявних у матеріалах справи виписок по особовому рахунку ОСОБА_5 вбачається, що сплата відсотків за користування кредитом була проведена ним в останнє 6 липня 2015 року. Незважаючи на виставлення банком рахунків-виписок про погашення заборгованості

до 5 серпня 2015 року, що були направлені на адресу відповідача, останнім вказану суму кредитної заборгованості погашено не було, що стало підставою для звернення банку в жовтні 2016 року (в межах встановленого строку позовної давності) до суду з вимогою про стягнення з

ОСОБА_5 вказаної суми заборгованості.

Доводи касаційної скарги щодо неналежного повідомлення місцевим судом відповідача про час та місце розгляду справи були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Житомирської області від 19 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В.В. Пророк

І.М. Фаловська