Справа № 428/6726/17
Провадження № 22-ц/810/234/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2018 року, листопада місяця, 13-го дня, Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Дронської І.О., Карташова О.Ю., за участю секретаря судового засідання Єгорової О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 липня 2018 року у цивільній справі (№ 428/6726/17 суддя І інстанції - Баронін Д.Б.) за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року позивач звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі. У подальшому доповнив позовні вимоги та просив суд визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з оперативної діяльності Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» на підставі наказу від 02.06.2017 року № 115 к.о.; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора з оперативної діяльності Державного підприємства «Укрхімтрансаміак»; стягнути з Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.06.2017 року.

Позов було прийнято до розгляду і рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 липня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Позивач не погодився із таким рішенням суду та через свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 липня 2018 року як незаконне та необґрунтоване та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, визнати звільнення незаконним, поновити позивача на роботі та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначав що судом належним чином не з'ясовані обставини, які є підставою припинення трудового договору, виcновки суду не відповідають обставинам справи. У суді апеляційної інстанції доводи, які викладені в позовній заяві та апеляційній скарзі представник позивача підтримала.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Статтею ст. 367 ЦПК України є передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Статтями 263, 264 ЦПК України є визначеним про те, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 2 ст. 78 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 12,81 ЦПК України є визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1ст. 76 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду судом не було виявлено будь-яких порушень прав, свобод чи інтересів позивача. Судом було встановлено що ОСОБА_1 07.02.2017 року було прийнято до Українського державного підприємства «Укрхімтрансаміак» на посаду заступника директора з фінансово - економічних питань (а.с.53 т.1), а з 20.03.2017 року його було переведено на посаду заступника директора з операційної діяльності (а.с.52 т.1). Суд визнав встановленим, що 01 червня 2017 року позивач ОСОБА_1 склав заяву на ім'я в.о. директора УДП «Укрхімтрансаміак» Трегубенка І.В. у якій попросив звільнити його з посади за угодою сторін з 02 червня 2017 року (а.с.233 т.1). У цій заяві є підпис ОСОБА_1, а у її тексті позивачем зазначено його посаду - заступник директора з операційних питань. З копії наказу ДП «Укрхімтрансаміак» № 115- к.о від 02 червня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора з операційної діяльності з 02 червня 2017 року за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). У якості підстави припинення трудового договору у наказі вказана заява ОСОБА_1 від 01.06.2017 року. На зворотному боці наказу наявний підпис поряд з рядком «З наказом ознайомлений», а також підпис під рядком «Копію отримав». З копії журналу видачі трудових книжок ДП «Укрхімтрансаміак» вбачається, що позивачу було видано його трудову книжку в день звільнення, про що він поставив свій підпис. Витягом з програми «Stop-net 3.5» щодо обліку робочого часу заступника директора з операційного діяльності ДП «Укрхімтрансаміак» ОСОБА_1 підтверджується, що до 02.06.2017 року позивач регулярно відвідував підприємство на якому він працював, проте з 17-31 год. 02.06.2017 року він на підприємство потрапити за допомогою своєї перепустки не намагався. Суд не взяв до уваги висновок експертного почеркознавчого дослідження № 14549 від 15.09.2017 року, яке було проведено ТОВ «Київським експертно-дослідним центром» за заявою в.о. директора ДП «Укрхімтрансаміак» Рибачука В.Л. від 07.09.2017 року (вх. № 14684), адже вказаний висновок не відповідає вимогам ч. 5 ст. 106 ЦПК України, а саме у ньому не вказано, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Згідно із висновком судово-почеркознавчої експертизи №1419/9925 від 27.04.2018 року, яка була проведена Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз імені Заслуженого професора М.С. Бокаріуса, підпис від імені ОСОБА_1, розташований під рядком «Копію отримав:» на зворотньому боці наказу № 115-к-о від 02.06.2017 ДП «Укрхімтрансаміак» про звільнення ОСОБА_1 - виконаний без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_1, а іншою особою. Рукописні записи: «з 2 червня 2017 р.» у тексті заяви від 01.06.2017 від імені ОСОБА_1 про звільнення, а також «1 червня 2017 р.» в зазначеній заяві, - виконані ОСОБА_1 Питання про виконання ОСОБА_1 підписів від його імені на зворотньому боці наказу № 115-к-о від 02.06.2017 Державного підприємства «Укрхімтрансаміак», в рядку: «З наказом ознайомлений:» та на розрахунковому листі за червень 2017, в рядку «З нарахованою сумою належною до виплати при звільненні ознайомлений», - не вирішувалися з причин, вказаних в дослідницькій частині, а саме з причин ненадання експерту достатньої кількості вільних зразків підпису ОСОБА_1

Стосовно Консультативного висновку № 14644 за результатами рецензування вищевказаного висновку судово-почеркознавчої експертизи суд зазначив, що вказаний консультативний висновок фактично є оцінкою висновку судового експерта, яку суд здатен провести самостійно, у зв'язку із чим консультативний висновок не береться судом до уваги. Відповідно до висновку експертного почеркознавчого дослідження № 14639 від 07 червня 2018 року, яке було проведено експертом ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» за заявою в.о. директора ДП «Укрхімтрансаміак» Шліхти В.М. від 31.05.2018 року (вх. № 14862) для подання в рамках розгляду цієї справи, підписи від імені ОСОБА_1, зображення яких містяться в графі «З наказом ознайомлений:» у технічній копії наказу ДП «УКРХІМТРАНСАМІАК» від 02 червня 2017 року № 115-к.о. та в графі «З нарахованою сумою належною до виплати при звільненні ознайомлений» у технічній копії розрахункового листа ОСОБА_1 за червень 2017 року від 02.06.2017, виконані самим ОСОБА_1

Суд першої інстанції дійшов до висновків про те, що у ході судового розгляду було встановлено та підтверджено письмовими доказами, що волевиявлення позивача на припинення трудового договору з 02 червня 2017 року саме за угодою сторін було виражене у формі власноручно написаної позивачем заяви про звільнення від 01 червня 2017 року, в той час як відповідач в особі уповноваженого органу погодився із поданою заявою та видав наказ про звільнення позивача з 02 червня 2017 року. Тобто, сторони в належній формі дійшли згоди про припинення трудового договору з 02 червня 2017 року за угодою сторін. При цьому, жодною із сторін, в тому числі позивачем, не було вчинено дій, які б об'єктивно свідчили про бажання анулювати домовленість про звільнення. Зокрема, позивач в день звільнення не складав та не подавав в канцелярію підприємства, до посадових осіб підприємства, на електронну або поштову адресу підприємства заяв про анулювання чи скасування домовленості про звільнення. Навпаки, в день звільнення позивач отримав трудову книжку, залишив приміщення підприємства та в подальшому більше не вчиняв спроб прийти на своє робоче місце, що підтверджується як витягом із програми «Stop-net 3.5» щодо обліку робочого часу позивача, так і показаннями всіх свідків, в тому числі тих, які були викликані за клопотанням представника позивача. Також судом першої інстанції було зроблено висновки про те, що твердження (доводи) позивача написання ним заяви про звільнення ще при прийнятті на роботу, тобто 07.02.2017 року, без вказівки дати звільнення, спростовуються проведеною у справі судовою почеркознавчою експертизою, згідно якої рукописні записи «з 2 червня 2017 р.» у тексті заяви від 01.06.2017 від імені ОСОБА_1 про звільнення, а також «1 червня 2017р.» в зазначеній заяві виконані саме ОСОБА_1 Крім того, суд тут врахував, що в заяві про звільнення ОСОБА_1 просив звільнити його з посади заступника директора з операційних питань, яку він займав в день звільнення, в той час як посада на яку він був прийнятий 07.02.2017 року мала назву заступника директора з фінансово-економічних питань. Ті факти, що в заяві про звільнення позивач називає свою посаду «заступник директора з операційних питань» замість правильної назви «заступник директора з операційної діяльності», а також називає підприємство «УДП «Укрхімтрансаміак» замість правильної назви «ДП «Укрхімтрансаміак», на думку суду, не мають значення для правильної оцінки достовірності заяви позивача, адже вказані помилки є технічними та не впливають на суть заяви. За таких обставин суд першої інстанції і прийшов до висновків про те, що у спірних правовідносинах судом не виявлено порушень прав, свобод чи інтересів позивача, у зв'язку із чим у задоволенні позову належить відмовити. Колегія суддів, проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі та дослідивши наявні у справі докази приходить до висновків про те, що оскаржуване рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи, є справедливим.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу. Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України). У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Так, посилання апелянта на те, що заяву про звільнення було написано ОСОБА_1 ще при прийомі на роботу спростовуються самим змістом цієї ухвали - а у тексті її вказано про звільнення його з тієї посади, на яку його не приймали при виданні наказу про прийом на роботу, адже на посаду з якої його було звільнено він був переведений згодом - більше ніж через місяць після прийому на роботу, адже тільки 20.03.2017 року його було переведено на посаду заступника директора з операційної діяльності (а.с.52 т.1). У тексті заяви міститься і вказівка на дату з якої працівник просив здійснити його звільнення - 02 червня, при тому що дата написання самої заяви є датованою 01 червня 2017 року. А отже, колегія суддів бере тут до уваги, що принаймні три ознаки у тексті написаної позивачем власноруч заяви (а. с. 233 т.1) неспростовно свідчать про недостовірність тверджень позивача про написання ним цієї заяви у лютому 2017 року при оформленні його на роботу. Зазначена невідповідність змісту заяви про звільнення поясненням позивача про обставини його звільнення спростовує і доводи у апеляції про нібито доведені у суді порушення порядку звільнення за 1 частини 1 ст. 36 КЗпП.

Що ж до доводів апелянта про порушення при здійсненні процедури звільнення - то позивач не довів суду належними та допустимими доказами фактів порушення його трудових прав при звільненні, тоді як відповідач довів суду дотримання ним процедури та прав працівника при звільненні. Надання суду позивачем одночасно із позовом копії трудової книжки із внесеним у неї записом про звільнення та копії наказу про звільнення (а.с. 8-10 т.1) свідчать про те, що він отримав їх та що права його на отримання їх копій не було порушене. У ході судового розгляду було встановлено та підтверджено письмовими доказами, що волевиявлення позивача на припинення трудового договору з 02 червня 2017 року саме за угодою сторін було виражене у формі власноруч написаної позивачем заяви про звільнення від 01 червня 2017 року, в той час як відповідач в особі уповноваженого органу погодився із поданою заявою та видав наказ про звільнення позивача з 02 червня 2017 року. Сторони в належній формі дійшли згоди про припинення трудового договору з 02 червня 2017 року.

Суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що жодною із сторін, в тому числі позивачем не було вчинено дій, які б об'єктивно свідчили про бажання анулювати домовленість про звільнення. Зокрема, позивач в день звільнення не складав та не подавав в канцелярію підприємства, до посадових осіб підприємства, на електронну або поштову адресу підприємства заяв про анулювання чи скасування домовленості про звільнення. Навпаки, в день звільнення позивач отримав трудову книжку, залишив приміщення підприємства та в подальшому більше не вчиняв спроб прийти на своє робоче місце, що підтверджується як витягом із програми «Stop-net 3.5» щодо обліку робочого часу позивача, так і показаннями всіх свідків, в тому числі тих, які були викликані за клопотанням представника позивача. Твердження скаржника про те, що заява про звільнення була ним написана ще при прийнятті на роботу, тобто 07.02.2017 року, без вказівки дати звільнення спростовується проведеною у справі судовою почеркознавчою експертизою, згідно якої рукописні записи «з 2 червня 2017 р.» у тексті заяви від 01.06.2017 року від імені ОСОБА_1 про звільнення, а також «1.червня 2017р.» в зазначеній заяві виконані саме ОСОБА_1 Крім того, в заяві про звільнення ОСОБА_1 просив звільнити його з посади заступника директора з операційних питань, яку він займав в день звільнення, в той час як посаду на яку він був прийнятий 07.02.2017 року мала назву заступника директора з фінансово - економічних питань. Разом з тим, позивач та його представник не надали доказів наявності тиску на позивача з боку відповідача щодо написання заяви про звільнення за угодою сторін. Позивач власноруч написав заяву про звільнення. Факту завчасного написання позивачем заяви про звільнення в судовому засіданні встановлено не було.

Суд вірно дійшов висновку про те, що якщо сторони трудового договору дійшли згоди про звільнення за угодою сторін в письмовій формі, то і анулювання такої згоди або анулювання заяви позивача про звільнення також має відбуватися в письмовій формі. Твердження скаржника про те, що в момент видачі наказу про звільнення не було його волевиявлення на припинення трудового договору, оскільки він взагалі не мав бажання припиняти трудові відносини з відповідачем, є необґрунтованими та не є підставою для визнання незаконним звільнення позивача виходячи з наступного. Суд вірно зазначив, що сам по собі той факт, що працівник не був ознайомлений з наказом про звільнення не може бути підставою для його скасування. Вказаний висновок узгоджується і зі змістом постанови Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі № 646/14464/15-ц. Відповідно до висновку експертного почеркознавчого дослідження № 14639 від 07 червня 2018 року, яке було проведено експертом ТОВ «Київський експертно - дослідний центр» за заявою в.о. директора ДП «Укрхімтрансаміак» Шліхти В.М. від 31.05.2018 року , підписи від імені ОСОБА_1, зображення яких містяться в графі «З наказом ознайомлений:» у технічній копії наказу ДП «Укрхімтрансаміак» від 02 червня 2017 року № 115-к.о. та в графі «З нарахованою сумою належною до виплати при звільненні ознайомлений» у технічній копії розрахункового листа ОСОБА_1 за червень 2017 року від 02.06.2017, виконані самим ОСОБА_1 Факт виконання іншою особою підпису в графі «Копію отримав» у наказі ДП «Укрхімтрансаміак» від 02 червня 2017 року № 115-к.о. був підтверджений свідком ОСОБА_7, яка пояснила, що ОСОБА_1 особисто розписався про ознайомлення з наказом, а в графі «Копію отримав» розписався не ОСОБА_1, а інший співробітник - ОСОБА_8, адже їй потрібна була копія наказу для здійснення остаточного розрахунку з позивачем.

З огляду на приписи у правовій позиції Верховного Суду України, що була викладена у постанові від 26 жовтня 2016 року № 6-1269цс16 колегія суддів суддів приходить до висновків про те, що судом першої інстанції було перевірено чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою та чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення - наявність такої домовленості та вільного волевиявлення працівника підтверджено належними та допустимими доказами що не є спростованими - зокрема власноруч написаною працівником заявою про звільнення (а.с. 233 т.) сам зміст якої свідчить неспростовно про об'єктивну неможливість її написання в момент прийняття на роботу з огляду на відсутність тоді інформації у працівника про найменування його посади на момент звільнення та відомостей про можливу дату звільнення, що є написаною від руки у тексті. Як достовірно встановлено під час судового розгляду справи ОСОБА_9 не заявляв своєчасно роботодавцю про своє небажання звільнитись, про анулювання заяви про звільнення за домовленості сторін, не робив спроб вийти на роботу після видання наказу про звільнення, не звертався із письмовими заявами безпосередньо до роботодавця із метою скасувати звільнення чи поновитись на посаді, а звернувся відразу до суду майже через місяць після звільнення.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 роз'яснено, що в разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Також роз'яснено, що пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення. Між тим, навіть у своєму позові позивач не заперечував що сам власноруч писав заяву за якою його було звільнено, не погоджувався тільки із датою під заявою (а.с. 2 т.1), надав суду копії наказу про звільнення та копію трудової книжки - а отже мав їх на момент звернення до суду.

Щодо тверджень про невірну оцінку судом першої інстанції наявних у справі доказів - то суд не припустив таких порушень норм процесуального права, що давали б підстави ставити під сумнів його висновки. Сукупність досліджених по справі доказів спростовує твердження позивача про обставини та час написання ним заяви про звільнення за п.1 частини 1 статті 36 КЗпП, це підтверджується і висновком призначеної за ухвалою суду судової експертизи і свідченнями свідків, що були допитані під час судового розгляду, змістом цієї заяви. Звільнення було здійснено у межах компетенції особи що видала наказ про звільнення та за наявності передбачених законодавством підстав для цього - наявності домовленості про це між працівником та уповноваженим роботодавцем органом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, зокрема при апеляційному розгляді справи може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Рішення суду першої інстанції є достатньою мірою вмотивованим та обґрунтованим, містить у собі належний аналіз основних доводів та заперечень сторін - Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент, тоді як у межах розгляду цієї справи судом надано оцінку основним доводам і запереченням сторін. За таких обставин колегія суддів приходить до висновків про те, що оскаржуване судове рішення є ухваленим із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2018 року.

Головуючий Судді