Справа №403/100/18 провадження № 2/403/75/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2018 року смт.Устинівка

Устинівський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Атаманової С.Ю.,

при секретарі судового засідання Гарбар С.І.,

з участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Устинівка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» (далі - ТОВ «Сігма Автолізинг») про визнання недійсним договору фінансового лізингу №01471, укладеного між ними 26 грудня 2017 року, згідно умов якого предметом лізингу є автомобіль марки (моделі) «Ravon R2» вартістю 6725, 98 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 189000,00 грн..

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що 26.12.2017 року нею на рахунок відповідача були сплачені грошові кошти в сумі 19000 грн., які вона вважала були першим внеском, необхідним для отримання автомобіля. В подальшому зі змісту договору фінансового лізингу вона дізналася, що сплачена нею сума коштів включає комісію за організацію договору фінансового лізингу, яка у випадку розірвання договору за її заявою поверненню не підлягає, та авансовий платіж. Вказану умову укладеного між нею та відповідачем договору фінансового лізингу вважає такою, що порушує її права лізингоодержувача, як споживача, оскільки відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умова щодо неповернення коштів на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у звязку з розірванням або невиконанням договору, є несправедливою умовою договору. Крім того, позивач ОСОБА_1 також вказує на те, що умови укладеного нею з відповідачем договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству, оскільки: сторони остаточно не визначили вартості предмета лізингу та графіку сплати лізингових платежів у звязку з чим позивач, як лізингоодержувач, була позбавлена можливості ознайомитися із обсягом своїх грошових зобовязань за договором; зазначений в договорі фінансового лізингу автомобіль не може бути предметом фінансового лізингу, оскільки не визначений індивідуальними ознаками, зокрема, не вказані його модель, виробник, комплектація, рік випуску, колір, що є порушенням ч.1 ст.807 ЦК України, і свідчить про недосягнення сторонами угоди щодо предмета лізингу, яка є істотною умовою для даного виду правочинів; сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля і у договорі фінансового лізингу відсутні будь-які відомості про його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися лізингоодержувач у випадку порушення якості, комплектації та інших умов з продажу товару; передбачені договором зобовязання позивача щодо сплати комісії за організацію договору та авансового платежу не входять до переліку лізингових платежів, передбачених законом; договір було укладено з недотриманням встановленої законом форми для даного виду договору, а саме: відсутнє нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу транспортного засобу за участю фізичної особи, внаслідок чого договір фінансового лізингу, укладений між нею та відповідачем по справі є нікчемним, і відповідач зобовязаний повернути їй все, що він одержав на виконання цього правочину, тобто грошові кошти у сумі 19000 грн., які позивач по справі перерахував відповідачу відповідно до укладеного між ними договору.

В першому судовому засіданні по розгляду справи судом були з"ясовані: відсутність у позивача ОСОБА_1 підстав для відводів та її обізнаність зі своїми правами та обов"язками.

В подальшому, згідно письмових заяв позивача від 13.03.2018 року та від 26.04.2018 року судовий розгляд проводився без її участі (а.с.50, 62).

В перше судове засідання по розгляду справи 13.03.2018 року представник відповідача по справі ТОВ «Сігма Автолізинг» не зявився. Про місце, день і час розгляду справи повідомлявся в порядку, передбаченому ст.128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), однак у зв"язку із відсутністю підтвердження його належного повідомлення, судове засідання було відкладено.

В подальшому позивач участі в судових засідяннх особисто не приймала. Згідно письмових заяв прохала суд розглянути справу без її участі (а.с.50, 62).

В наступне судове засідання 05.04.2018 року відповідач по справі не з"явився. Про дату, час та місце його проведення повідомлявся належним чином (а.с.51), однак судове засідання було відкладено у зв"язку з відсутністю в матеріалах справи підтвердження про отримання відповідачем ухвали суду про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданих до неї документів. За вказаних обставин, з метою забезпечення виконання вимог ч.1 ст.43, ст.49, ч.ч.5, 7, 8, ч.ч.2, 5 ст.187, ч.5 ст.128, ст.190 ЦПК України та недопущення порушення прав відповідача, на юридичну адресу останнього були повторно направлені зазначені вище документи та судова повістка про виклик до суду, які були отримані ТОВ «Сігма Автолізинг» 10.04.2018 року, що свідчить про достатність часу у відповідача для явки до суду та підготовки до участі в судовому розгляді справи.

В судове засідання 26.04.2018 року відповідач по справі повторно не з"явився. Про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с.60). Відзиву на позовну заяву до суду не подав. Заяв та клопотань згідно положень ст.ст.43, 182 ЦПК України, в тому числі, і щодо розгляду справи за відсутності представника чи відкладення судового розгляду, від відповідача до суду не надходило.

Разом з тим, відповідно до умов проведення заочного розгляду справи, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивачем ОСОБА_1 не зазначено про те, що вона не заперечує проти такого вирішення справи.

У зв"язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (ч.2 ст.247 ЦПК України).

На виконання вимог п.2 ч.3 ст.265 ЦПК України суд зазначає, що під час судового розгляду позивачем ОСОБА_1 подавались письмові заяви про розгляд справи без її участі. Інші заяви та клопотання під час судового розгляду справи учасниками справи не подавались.

Дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом по справі встановлено, що 26.12.2017 року між сторонами по справі було укладено договір фінансового лізингу №01471 (далі - Договір), відповідно до умов якого, зазначених в п.п.1.1, 1.3 ст.1, п.п.3.3.1, 3.3.2 ст.3, відповідач по справі ТОВ «Сігма Автолізинг», як лізингодавець, зобовязувався придбати у власність предмет лізингу транспортний засіб марки (моделі) «Ravon R2» комплектації (модифікації) «Comfort» та передати його на строк та на умовах, передбачених цим Договором, у користування позивача, як лізингоодержувача, а останній зобовязувався прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням, та сплатити передбачені даним Договором платежі (а.с.11 зворот, а.с.12).

Відповідно до п.11.3 ст.11 Договору набуття у власність (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати позивачем, як лізингоодержувачем, всіх платежів, передбачених даним Договором, в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати відповідач, як лізингодавець, у звязку з переходом права власності щодо предмета лізингу (а.с.16).

Відповідно до п.4.1 ст.4 Договору лізингодавець передає предмет лізингу у користування лізингоодержувачу не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію Договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 даного Договору, з урахуванням умов, викладених у п.1.7 ст.1 даного Договору (а.с.12 зворот, а.с.13).

Згідно п.п.8.1, 8.2 ст.8 Договору лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобовязання, передбачені цим Договором, розраховуються в доларах на змінній основі та мають сплачуватись в українських гривнях за обмінним курсом долара США до української гривні, чинним на дату оплати. Вартість предмета лізингу на момент укладення Договору становить 6725,98 доларів США, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 189000,00 грн. (а.с.14 зворот).

За визначенням термінів у Договорі, комісія за організацію Договору - першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обовязкових платежів, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Даний платіж включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що повязані з укладенням договору, в тому числі витрати, повязані з пошуком предмету лізингу. Розмір комісії відображається у даному Договорі та Додатку №1 до Договору та становить 10 % вартості предмета лізингу (а.с.11).

Відповідно до п.9.1 ст.9 Договору комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток вартості предмету лізингу у розмірі 10%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії договору. Розмір комісії за організацію Договору зазначено у Додатку №1 до даного договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обовязкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу (а.с.14 зворот).

Крім того, за змістом п.п.9.2, 9.6, 9.7 ст.9 Договору, лізингоодержувачем до моменту отримання предмету лізингу сплачуються кошти у наступному порядку: комісія за організацію Договору; авансовий платіж, який складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 23% від вартості предмета лізингу, зазначеного в Договорі та у Додатку №1 до даного Договору; комісія за передачу предмета лізингу - одноразовий платіж, розмір якого становить 3% від вартості транспортного засобу, вказаного у договорі, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за здійснення необхідних дій, які повязані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу; у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.п.9.4, 9.5 ст.9 даного Договору (а.с.14 зворот, а.с.15).

Відповідно до п.п.3.3.1 ст.3 Договору позивач зобовязувався до отримання предмету лізингу на умовах та у порядку, передбаченим договором, сплатити передбачені Договором, платежі (а.с.12).

Згідно визначених у Договорі термінів, лізингові платежі - всі види платежів, передбачених даним Договором (а.с.11).

З огляду на викладені положення, ст.10 Договору передбачено також сплату лізингоодержувачем лізингових періодичних платежів (а.с.15).

Виходячи зі змісту п.п.10.1, 10.3 ст.10 Договору лізинговий періодичний платіж це платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до Графіку сплати лізингових періодичних платежів (Додаток №1 до Договору). Кожний лізинговий періодичний платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 20 % річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісію за супроводження договору в розмірі 6%. На момент укладення Договору попередній розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного Договору, становить 155,06 доларів США, що згідно з обмінним курсом долара США до української гривні відповідно становить 4357 грн. (а.с.15).

Судом по справі також встановлено, що 26 грудня 2017 року позивачем по справі ОСОБА_1, як лізингоодержувачем, на виконання умов договору фінансового лізингу було сплачено на рахунок відповідача по справі ТОВ «Сігма Автолізинг» комісію за організацію Договору в розмірі 19000 грн. (а.с.18).

Згідно листа-відповіді за вих.№296 від 12.01.2018 року директор ТОВ «Сігма Автолізинг» повідомив позивача ОСОБА_1 про розгляд її заяви про розірвання договору фінансового лізингу №01471 від 26.12.2017 року та про те, що відповідно до п.12.1 ст.12 Договору сплачена нею комісія за організацію договору не повертається, а авансовий платіж підлягає поверненню в розмірі 80 % від сплаченого платежу в сумі 80 грн.. Також позивач по справі була повідомлена, що на підставі її заяви договір фінансового лізингу №01471 від 26.12.2017 року вважається розірваним з 03.01.2018 року (а.с.19).

Виконуючи приписи ст.264 ЦПК України та даючи оцінку аргументам, наведеним позивачем щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, в тому числі вирішуючи питання про те, чи було порушено право позивача, за захистом якого вона звернулася до суду, а також доказам, якими вони підтверджуються, за відсутності відзиву на позов відповідача ТОВ «Сігма Автолізинг, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст.15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом п.2 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільного права та інтересу, крім інших, може бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

При цьому Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, та механізм їх захисту та основи реалізації політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно ст.2 вказаного Закону законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів.

Таким чином законодавство про захист прав споживачів не обмежується цим Законом.

Відповідно до п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника.

Виконавець субєкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3 ч.1 ст.1 вказаного Закону).

За змістом п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно положень ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, тобто містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч.ч.5, 6 ст.18 вказаного Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Аналізуючи дану норму, можна зробити висновок про те, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п.п.2, 3 ч.3 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст.18 Закону).

Зі змісту укладеного між сторонами Договору, зокрема п.12.1 ст.12 «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмету лізингу» судом встановлено, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та п.4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, повідомивши про це лізингодавця у письмовій формі із зазначенням реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку не повертається.

При цьому лізингодавець має право розірвати даний Договір в односторонньому порядку з лізингоодержувачем, який не сплатив авансовий платіж в повному обсязі протягом строку, що встановлено в п.9.3 даного Договору, про що повідомляє лізингоодержувача в письмовій формі. В такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж за вирахуванням 10 % від суми сплаченого авансового платежу. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає (п.12.2 ст.12 Договору).

Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, про що зазначалося вище, комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток вартості предмету лізингу у розмірі 10%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обовязкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу (п.9.1 ст.9 Договору).

За визначенням термінів у Договорі, комісія за організацію Договору - першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обовязкових платежів, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Даний платіж включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що повязані з укладенням договору, в тому числі витрати, повязані з пошуком предмету лізингу (а.с.11).

Відповідно до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

Згідно п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

З урахуванням викладеного, судом по справі встановлено, що комісія за організацію договору є окремою оплачуваною послугою відповідача в розмірі 10 % від вартості предмета лізингу і відповідачем по справі не обгрунтовано співмірності розміру платежу за організацію даного Договору виконаній послузі, яка згідно ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а тому неповернення цих коштів суперечить п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином суд приходить до висновку, що п.12.1 ст.12 Договору, який передбачає право відповідача не повертати кошти на оплату, здійснену позивачем, як споживачем, у разі його відмови виконати договір, а саме: комісії за організацію договору, порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків і завдає шкоди позивачу, як споживачеві, а тому зазначена в п.12.1 ст.12 умова Договору є несправедливою в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, зазначена вище ст.12 Договору передбачає відповідальність позивача, як лізингоодержувача, перед відповідачем, як лізингодавцем, за: 1) несвоєчасне внесення лізингових платежів - у виді пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України та процентів за користування чужими коштами у розмірі 3% річних від суми заборгованості за кожний день прострочення сплати лізингових платежів (п.12.5); 2) використання предмета лізингу не за призначенням, невиконання обовязку з утримання відповідно до технічних умов, правил технічної експлуатації, інструкції виробника, неподання інформації про стан та місцезнаходження предмета лізингу у виді штрафу у розмірі 3% від загальної вартості предмета лізингу за кожний випадок такого порушення (п.12.6); 3) створення перешкод представникам лізингодавця в інспектуванні предмета лізингу у виді штрафу у розмірі 5 % від загальної вартості предмета лізингу за кожен випадок такого порушення (п.12.7); 4) невиконання фінансових зобовязань за Договором у виді стягнення заборгованості, що утворилась на день стягнення, та повернення предмета лізингу у судовому та/або безспірному порядку (п.12.10); 5) затримку повернення предмета лізингу у виді штрафу в розмірі 10% від вартості предмета лізингу з урахуванням амортизації (п.12.11); 6) невиконання або неналежне виконання умов договору, в результаті якого порушені майнові інтереси або ділова репутація лізингодавця у виді відшкодування збитків у повному обсязі (п.12.13); 7) необґрунтовану відмову від прийняття предмета лізингу у виді неустойки (штрафу) у розмірі 10% від вартості предмету лізингу (п.12.14).

Таким чином, передбачаючи підстави відповідальності позивача по справі, як лізингоодержувача, та розміри штрафних санкцій за порушенням ним умов укладеного між сторонами по справі Договору, останній, натомість, не передбачає жодної відповідальності відповідача ТОВ «Сігма Автолізинг», як лізингодавця, за невиконання або неналежне виконання Договору, у звязку з чим суд, виходячи із положень п.2 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» приходить до висновку, що умови, передбачені ст.12 Договору є несправедливими, оскільки не передбачають (виключають) права позивача, як споживача, стосовно відповідача, у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання останнім договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку відповідача, як продавця (виконавця, виробника).

На підставі викладеного, враховуючи вищевказані положення законодавства та умови договору фінансового лізингу від 26.12.2017 року, укладеного між сторонами по справі, суд приходить до висновку, що вказаний договір містить несправедливі умови, які полягають: у виключенні та обмеженні права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця відповідача по справі ТОВ «Сігма Автолізинг» у разі невиконання чи неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (ст.12 Договору), зокрема, щодо встановлення відповідальності лізингодавця за неналежне виконання обовязків з передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, і одночасно значно розширені права лізингодавця, в порівнянні з тими, які передбачені ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг» (п.п.3.2.1, 3.2.7 Договору).

Судом по справі також встановлено, що недоліки предмета лізингу, що виникли у гарантійний строк експлуатації в результаті гарантійних випадків, не з вини лізингоодержувача, усуваються уповноваженим на те виконавцем робіт з технічного сервісу коштом продавця (п.6.4 ст.6 Договору).

Згідно положень ст.808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюються продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником).

З огляду на зазначені правові норми, укладений між сторонами 26.12.2017 року договір фінансового лізингу, має ознаки непрямого лізингу, оскільки позивач по справі, як лізингоодержувач, не подавав відповідачу по справі, як лізингодавцю, письмової заяви із зазначенням назви продавця (постачальника), тобто лізингодавець мав придбати товар у невизначеного лізингоодержувачем продавця.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що оскільки вибір продавця предмета лізингу за Договором здійснив відповідач, і в ньому відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, п.6.4 Договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності за гарантійними зобовязаннями стосовно предмета лізингу (його якості, комплектності, справності та інше) суперечить положенням ст.808 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом набуття права власності на нього. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Відповідно до п.10.2 Договору встановлено, що розмір щомісячних періодичних платежів розраховується , крім іншого, з урахуванням вартості предмета лізингу (а.с.15).

При цьому, виходячи зі змісту п.п.8.3, 8.5 Договору, сторони погодилися, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладення даного Договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Всі планові платежі, які визначаються у Додатку №1 до даного Договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених цим Договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця.

Відповідно до п.10.4 Договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобов"язання підписати додаток №1 до даного Договору із визначенням лізингових платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу, що буде діяти на момент купівлі.

Таким чином, зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони по справі остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком №1 до Договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається, у зв"язку з чим суд приходить до висновку про те, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду). До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.2 ст.628 ЦК України договір фінансового лізингу за своєю природою є змішаним договором, який містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Нормами ч.ч.1, 3 ст.760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

Відповідно до ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов"язків, настання яких бажали сторони і визнання такого договору недійсним не вимагається.

Судом на підставі досліджених письмових доказів встановлено, що договір фінансового лізингу від 26.12.2017 року, укладений між позивачем по справі ОСОБА_1 та ТОВ «Сігма Автолізинг» не був нотаріально посвідчений.

Правові наслідки недійсності договору передбачені ст.216 ЦК України. Положення вказаної статті застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Зазначені висновки суду відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16 та від 18 січня 2017 року по справі № 6-648цс16, які згідно положень ч.4 ст.263 ЦПК України мають враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З огляду на викладене, враховуючи, що укладений сторонами договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, передбачені п.п.2, 4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», не відповідає вимогам ч.2 ст.6 закону України «Про фінансовий лізинг» та нормам ЦК України про лізинг, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 в частині визнання договору фінансового лізингу №01471 від 26.12.2017 року недійсним підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення на її користь грошових коштів, що були отримані відповідачем по справі на виконання укладеного між ними договору фінансового лізингу від 26.12.2017 року, а саме: 19000 грн., суд також вважає дану позовну вимогу такою, що підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Судом по справі встановлено, що позивачем ОСОБА_1 на виконання договору фінансового лізингу від 26.12.2017 року було перераховано відповідачу по справі ТОВ «Сігма Автолізинг» комісію за організацію по договору фінансового лізингу, яка включає в себе організаційні послуги лізингодавця та будь-які витрати, понесені ним, що повязані з укладенням договору, в тому числі витрати, повязані з пошуком предмету лізингу, відповідно до п.п.1.7 ст.1, 3.3.1 ст.3, п.4.1 ст.4, п.п.9.1, 9.6 ст.9 Договору в сумі 19000, 00 грн. (квитанція № 187033923 від 26 грудня 2017 року) (а.с.18).

З огляду на викладене, з урахуванням положень ч.1 ст.216 ЦК України, позов ОСОБА_1 в частині стягнення на її користь з відповідача по справі ТОВ «Сігма Автолізинг» грошових коштів в сумі 19000,00 грн. підлягає до задоволення у звязку з встановленням судом підстав для визнання договору фінансового лізингу від 26 грудня 2017 року недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом ст.9 Закону України «Про судовий збір» судовий збір зараховується до спеціального фонду державного бюджету України.

Згідно положень ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав.

Верховний Суд України у постанові від 06.09.2017 року у справі №6-185цс17 зазначив, що ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» підтверджує можливість судового захисту прав споживачів, передбачених законодавством і встановлює певні особливості судового захисту прав споживачів, однією з яких є звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав. У регулюванні сплати судового збору положення зазначеної норми права є спеціальними до положень ст.5 Закону № 3674-VI (Закону України «Про судовий збір»), оскільки остання загалом урегульовує питання звільнення різних субєктів звернення до суду від сплати судового збору за різні процесуальні дії ( обєкти сплати судового збору) в судах усіх інстанцій.

Аналізуючи норму ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» у її системному звязку з положеннями статей 1 6 Закону №3674-VI, слід дійти до висновку, що споживач, право якого порушене і який у звязку саме з цим подає позов, відповідно до ст.22 Закону № 3674-VI, звільняється від сплати судового збору за подання саме позовної заяви до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що позивач ОСОБА_1 звільняється при подачі до суду позову, який повязаний із захистом її прав, як споживача.

Разом з тим, судом були задоволені дві позовні вимоги ОСОБА_1, а саме: 1) вимога немайнового характеру про визнання недійсним договору фінансового лізингу, укладеного 26.12.2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Сігма Автолізинг», та 2) вимога майнового характеру про стягнення з відповідача ТОВ «Сігма Автолізинг» на користь позивача ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 19000 грн. 00 коп.

Відповідно до п.п.1 та п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру встановлена ставка судового збору в розмірі 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру встановлена ставка судового збору в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» станом на 01.01.2018 року прожитковий мінімум для працездатних осіб визначений в сумі 1762 грн. 00 коп..

Таким чином, за подання до суду двох позовних вимог про: 1) визнання договору фінансового лізингу недійсним та 2) стягнення грошових коштів позивачем підлягав до сплати судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. за позовну вимогу немайнового характеру та 704 грн. 80 коп. відповідно за позовну вимогу майнового характеру, що в загальному розмірі складає 1409 грн.60 коп..

З огляду на викладене, у звязку із задоволенням в повному обсязі позовних вимог ОСОБА_1, яка звільнена від сплати судового збору, з відповідача ТОВ «Сігма Автолізинг» на користь держави підлягають стягненню кошти в рахунок оплати судового збору в розмірі 1409 грн.60 коп..

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 89, 141, 258, 259, 263, 265, 273, 354 ЦПК України,суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів задоволити повністю.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01471 від 26 грудня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» в особі представника, який діє на підставі довіреності №19 від 01.11.2017 року, та ОСОБА_1, паспорт серія ЕВ №230245, виданий Устинівським РВ УМВС України в Кіровоградській області 09 липня 2009 року.

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі сплаченої нею комісії за організацію договору фінансового лізингу № 01471 від 26 грудня 2017 року в сумі 19000 грн. 00 коп. (девятнадцять тисяч гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» на користь держави судовий збір, від сплати якого при подачі позову до суду звільнена позивач ОСОБА_1, в розмірі 1409 грн.60 коп. (одна тисяча чотириста девять гривень шістдесят копійок).

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, поштовий індекс 28624, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг», місцезнаходження: вул.Харківське шосе, буд.№182 м.Київ, поштовий індекс 02121, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 41298109.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п.п.15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції може бути подана до апеляційного суду Кіровоградської області через Устинівський районний суд Кіровоградської області.

Повне судове рішення складено 27 квітня 2018 року.

Головуючий С.Ю.Атаманова