Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 754/1249/16-ц

провадження № 61-4347св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В.П.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 як представника ОСОБА_4 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року в складі судді Смирнової Є. П. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року в складі колегії суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між сторонами 06 червня 2006 року № DNH4KS12905290 (далі - кредитний договір, договір), у розмірі 19 415,85 грн.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору відповідач отримав кредит у розмірі 5 319,41 грн зі строком повернення до 06 грудня 2007 року та сплатою відсотків за користування кредитними коштами відповідно до умов договору.

ОСОБА_4 умови кредитного договору не виконує, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість за нарахованими на прострочену кредитну заборгованість відсотками за період з 19 січня 2011 року по 19 січня 2016 року в розмірі 19 415,85 грн.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог банку відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог щодо розміру нарахованої заборгованості банк не надав.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 рокускасовано, ухвалено нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість за кредитним договором за період з 19 січня 2011 року по 19 січня 2016 року в розмірі 19 415,85 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Наданий банком розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором є повним, чітким та зрозумілим. Відповідач не виконує умови кредитного договору, тому нараховані відсотки на прострочену заборгованість підлягають стягненню в межах позовної давності передбаченої договором.

У касаційній скарзі, поданій 21 жовтня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 як представник ОСОБА_4 просить скасувати заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Неповідомлення відповідача у встановленому законом порядку про розгляд справи у суді першої інстанції позбавило його прав, передбачених процесуальним законодавством України, зокрема щодо надання пояснень, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та звернення із заявою про застосування наслідків позовної давності. Судом апеляційної інстанції не дотримано та порушено вимоги статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи апеляційним судом), оскільки досліджувалися та перевірялися виключно доводи позивача, які є недостовірними і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Деснянського районного суду м. Києва.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

24 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

На час розгляду справи Верховним Судом заперечень/відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з наступних підстав.

Суди встановили, що 06 червня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № DNH4KS12905290, шляхом підписання заяви позичальника, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 5 319,41 грн на придбання товарів, на строк 18 місяців з 06 червня 2006 року до 06 грудня 2007 року включно, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

ОСОБА_4 не виконує умови кредитного договору, тому позивач просить стягнути з нього на свою користь заборгованість за нарахованими на прострочену заборгованість відсотками за період з 19 січня 2011 року по 19 січня 2016 року в розмір 19 415,85 грн.

Укладаючи кредитний договір, сторони погодили, що строк дії договору становить до 06 грудня 2007 року, з цим позовом банк звернувся 28 січня 2016 року.

АТ КБ «ПриватБанк» наполягало на тому, що зобов'язання за кредитним договором не припинено, оскільки відповідач кредитні кошти не повернув.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 06 грудня 2007 року включно.

Обов'язок відповідача повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами існував у межах строку кредитування. У подальшому відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

АТ КБ «ПриватБанк» нарахував передбачені договором відсотки за користування кредитними коштами після спливу визначеного договором строку кредитування.

Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, Верховний Суд вважає за можливе вийти за межі вимог та доводів касаційної скарги.

Оскільки у позивача відсутнє право стягувати заборгованість за відсотками нарахованими на прострочену заборгованість за кредитом після закінчення строку дії кредитного договору, то у задоволенні позову слід відмовити.

Доводи касаційної скарги про те, що банк звернувся до суду з цим позовом поза межами позовної давності, на увагу не заслуговують, оскільки наслідки пропуску позовної давності застосовуються у разі порушеного права.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та підлягають скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 як представника ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило