Провадження №2-з/521/297/18
УХВАЛА

про забезпечення позову

07 листопада 2018 року місто Одеса

Суддя Малиновського районного суду міста Одеси - Плавич І.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Від сторони позивача ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову, в якій сторона просила суд вжити певних заходів, а саме: вжити заходів забезпечення позову шляхом накладенням арешту та заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо наступного нерухомого майна: нежиле приміщення, що розташоване за адресою: Одеська обл., АДРЕСА_3, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності; 9/1000 частки будівлі готельного комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_3, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності; 155/1000 частки нежилої будівлі дачного містечка за адресою: АДРЕСА_4, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності; дачну будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_5, що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності по 1/2 частці на кожного співвласника.

Згідно із ст. 149 ч.ч.1,2 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 150 ч.1 п.п.1-2, ч.2, ч.3 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1); забороною вчиняти певні дії (п.2); забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання (п.4). Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Але заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як вказав Європейський суд з прав людини у п. 98 рішення у справі «Алішич та інші проти Боснії і Герцеговини, Хорватії, Сербії, Словенії та колишньої югославської Республіки Македонія» (Aliљiж and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the former Yugoslav Republic of Macedonia, Заява №60642/08), стаття 1 Протоколу №1 включає в себе три правила: перше правило, викладене в першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге правило, яке міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення майна і підпорядковує його умовам; третє правило, зазначене в другому абзаці, визнає, що держави мають право, серед іншого, контролювати володіння майном відповідно до загальних інтересів. Друге і третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання в мирне володіння майном, слід розглядати в світлі загального принципу, викладеного в першому правилі (див., зокрема, справи «Sporrong та Lonnroth проти Швеції», п. 61, «Iatridis проти Греції», п. 55, «Immobiliare Saffi проти Італії», п. 44, «Broniowski проти Польщі», п. 134, «Vistiтр і Perepjolkins проти Латвії», п. 93, рішення від 25 жовтня 2012 року).

Згідно з п.п. 100, 101 вказаного рішення Основною метою статті 1 Протоколу № 1 є захист особи від необґрунтованого втручання держави в мирне володіння її майном. Однак в силу статті 1 Конвенції кожна договірна сторона «забезпечує кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в Конвенції». Виконання цього загального обов'язку може створити позитивні зобов'язання, властиві забезпеченню ефективного здійснення прав, гарантованих Конвенцією. У контексті статті 1 Протоколу №1 ці позитивні зобов'язання можуть вимагати від держави вжити заходів, необхідних для захисту права власності (див. справи «Broniowski», згадана вище, п. 143, та «Likvidзjamв р/s Selga і Vasiпevska проти Латвії», п.п. 94-113).

Проте межі між позитивними та негативними обов'язками держави за статтею 1 Протоколу №1 не піддаються точному визначенню. Втім, застосовувані принципи схожі. Незалежно від того, чи аналізується справа з точки зору позитивного обов'язку держави або з точки зору втручання з боку публічних органів, яке повинне бути виправдане, застосовні критерії суттєво не відрізняються. В обох контекстах увагу слід приділити справедливому балансу, якого необхідно досягти між конкуруючими інтересами особи і суспільства в цілому. Також справедливим є те, що цілі, згадані в цьому положенні, можуть мати певне відношення в оцінці того, чи було досягнуто балансу між вимогами залученого суспільного інтересу і фундаментальним правом власності заявника. В обох контекстах держава користується певною свободою розсуду у визначенні кроків, які необхідно здійснити для забезпечення дотримання Конвенції (див. згадану вище справу «Broniowski», п. 144, з подальшими посиланнями).

Згідно з положеннями п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Перевіряючи обґрунтованість даної заяви з урахуванням сутності позовних вимог, суд зазначає, що за своєю природою заявлений позов є майновим, між сторонами існує спір, невжиття відповідних заходів може утруднити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Відповідно до ст. 153 ч.1 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Як регламентує ст. 154 ч.ч.1-3, ч.6 ЦПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов'язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання. Копія ухвали про зустрічне забезпечення направляється учасникам справи не пізніше наступного дня після її постановлення.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням заяви про забезпечення позову в даному випадку не вказує на обов'язок суду застосувати зустрічне забезпечення. Але при цьому суд доводить до відома сторони позивача, що у випадку закриття провадження або залишення позовної заяви без розгляду з інших, ніж зазначені у ст. 155 ч.1 ЦПК України підстав або у випадку ухвалення рішення суду (третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу) щодо повної або часткової відмови у задоволенні позову відповідач або інша особа, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, має право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися (ст. 159 ЦПК України).

Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про доцільність задоволення заяви сторони позивача та вжиття заходів забезпечення позову. Водночас, виходячи з мотивів дотримання справедливого балансу між приватними й публічними інтересами, суд вбачає доцільним, достатнім та співмірним обмежитись при цьому накладенням арешту на заявлене до обтяження майно.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 153, 154, 157, 159, 258, 259, 260, п.п. 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити частково.

Накласти арешт на нежиле приміщення, що розташоване за адресою: Одеська обл., АДРЕСА_3, що належить ОСОБА_2 (65080, АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) на праві приватної власності.

Накласти арешт на 9/1000 частку будівлі готельного комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_3, що належить ОСОБА_2 (65080, АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) на праві приватної власності.

Накласти арешт на 155/1000 частку нежилої будівлі дачного містечка за адресою: АДРЕСА_4, що належить ОСОБА_2 (65080, АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) на праві приватної власності.

Накласти арешт на дачну будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_5, що належить ОСОБА_3 (65080, АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_2) та ОСОБА_5 (65080, АДРЕСА_2; РНОКПП НОМЕР_3) на праві приватної спільної часткової власності по 1/2 частці на кожного співвласника.

В задоволенні інших вимог ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження та може бути пред'явлена до виконання протягом трьох років.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її вручення. До утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Оскарження ухвали суду про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя: І.В. Плавич