Справа № 639/4848/18
Провадження № 2/639/1898/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2018 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Труханович В.В.,

за участю секретаря - Кричевської В.М.,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова цивільну справу №639/4848/18 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відновлення становища та захист матеріальних прав,

ВСТАНОВИВ :

05 вересня 2018 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 про вирішення суперечки між сторонами згідно чинних висновків суду та рівності сторін.

В своїй позовній заяві позивач просив суд:

- виконати Постанову президії Харківського обласного суду 29 вересня 2000 р., якою на перегляд було направлено справу про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_4 № 2-310/1997 (№ 2-863/11), перегляду якої по сторонам, предмету та підставам не відповідає рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 грудня 2001 р., розгляд яким тільки позову ОСОБА_5 згідно загальновідомої процесуальної та конституційної рівності сторін не може перешкоджати розгляду моїх вимог як правонаступника ОСОБА_6, права якого з 1988 р. суд порушував на користь ОСОБА_5 без дослідження встановленого рішенням від 13 листопада 1944 р. та без дослідження, що у 1988 р. його позов зі згодою з вимогами до нього ОСОБА_5 було сфальсифіковано;

- встановити причини, які призвели до порушення його прав на вчасний розгляд позовних вимог, прийнятих до провадження у 2001 р., до встановлення прав відповідача на домоволодіння на неповно встановлених обставинах справи, в порушення норм спадкового права, в порушення встановленого Постановою президії Харківського обласного суду 29 вересня 2000 р. та чинним рішенням від 13 листопада 1944 р., в порушення диспозитивності та рівності сторін.

20 вересня 2018 року від ОСОБА_3 надійшла доповнена позовна заява, відповідно до якої він просив суд:

-зобов'язати відповідача належними та допустимими доказами спростувати звинувачення позивача, що ОСОБА_2 отримав права на 1/3 домоволодіння шахрайством та зловживання довірою ОСОБА_6, який довірив ОСОБА_2 ведення справи, що зазначено у рішенні Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 липня 1997 року в частині посилань на пояснення представника позивача та відповідача, оскільки за відсутністю таких доказів його права, отримані в результаті надання суду сфальсифікованого позову ОСОБА_6 та спотворення чинного рішення від 13 листопада 1944 року, отримані в порушення ст. 41 конституції України, згідно ч. 1 п. 3 ст. 346 ЦК України підлягають припиненню;

-залишити без розгляду вимоги про встановлення причин порушення його процесуальних прав на позов та рівність сторін, порушення його матеріальних прав на користь відповідача, порушення чинних рішень суду, оскільки ці вимоги не є вимогами до відповідача та мають розглядатися у іншому судовому порядку.

02 жовтня 2018 року від ОСОБА_3 надійшла доповнена позовна заява, відповідно до якої він просив суд:

-захистити його матеріальні права, як спадкоємця ОСОБА_6, спадкоємця по закону ОСОБА_4, згідно ст. 418 ЦК УРСР 1922 року, до порушення яких призвело введення відповідачем суду в оману щодо нібито існування рішення, яким нібито встановлені права ОСОБА_7, права якого не були встановлені рішенням від 13 листопада 1944 року, що встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 грудня 2012 року.

12 жовтня 2018 року від ОСОБА_3 надійшла заява про зміну позовних вимог, відповідно до якої він просив суд:

-відновити становище, яке існувало до обмеження перегляду справи про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_4 по заявам ОСОБА_8 та ОСОБА_9, направленої на перегляд Постановою президії Харківського обласного суду 29 вересня 2000 р., розглядом тільки позову ОСОБА_5, яка не могла бути позивачкою у справі, у якій її спадкодавець ОСОБА_7 не був стороною; яке існувало до порушення судом його процесуальних прав на вимоги, згідно з якими суд мав встановити права ОСОБА_5 на вимоги про встановлення її прав на домоволодіння, яке було спадком ОСОБА_4, не прийнятим вчасно її спадкодавцем ОСОБА_7, заявлені через 16 років після смерті її спадкодавця та після рішення від 13 листопада 1944 р., згідно з висновками якого тотожні вимоги ОСОБА_5 розгляду та задоволенню не підлягали.

-захистити матеріальні права позивача як спадкоємця ОСОБА_6, спадкоємця по закону ОСОБА_4 згідно ст. 418 ЦК УРСР 1922 р., до порушення яких призвело введення відповідачем в оману суд припущеннями щодо нібито існування рішення, яким набито встановлені права ОСОБА_7, доказом відсутності якого є висновки рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 грудня 2012 р., які звільняють від доказування, що відповідач отримав права на домоволодіння, яке згідно рішення від 13 листопада 1944 р. не належало ОСОБА_7, тому не могло належати ОСОБА_5, тому по закону не може належати відповідачу, права якого на 1/3 домоволодіння, розташованого у АДРЕСА_1, згідно ч. 1 п. З ст. 346 ЦК України підлягають припиненню.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 грудня 2001 р. умисно або внаслідок недбалості розглядався тільки позов ОСОБА_5 про встановлення її прав на домоволодіння, яке згідно рішення від 13 листопада 1944 р. належало ОСОБА_4, на підставі її успадкування за ОСОБА_7, тому не зазначення, що підставою перегляду справи у частині встановлення прав на спадок ОСОБА_4 була відсутність у ОСОБА_5 прав на цей спадок, позбавило можливості оскаржити порушення судом норм спадкового та процесуального права, порушення висновків вищого суду.

Не зазначення вимог ОСОБА_3 про встановлення прав ОСОБА_5 на вимоги до ОСОБА_6 по строкам позовної давнини та після рішення від 13 листопада 1944 р., яким не були встановлені права ОСОБА_7, спадкодавця ОСОБА_5, позбавило можливості оскаржити порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, порушення чинних висновків суду, які мають бути обов'язковими та які звільняють від доказування, що ОСОБА_5 не могла отримати прав на спірне домоволодіння.

В порушення рівності сторін та висновків апеляційного суду усі ці роки суд першої інстанції, на думку позивача, позбавляє його доступу до правосуддя з вимогами, порушення процесуальних прав на вчасний розгляд яких призвело до порушення його матеріальних прав на користь відповідача, який отримав права на домоволодіння, яке по закону не може йому належати.

Підставою для вимог позивача є відсутність рішення, яким встановлені фактичні обставини прийняття спадку ОСОБА_4, яким встановлено зміст спірних правовідносин у справі про встановлення факту прийняття цього спадку, у якому є посилання на ті докази, на підставі яких суд має встановити обставини прийняття цього спадку, у якому суд має або прийняти, або вмотивовано відхилити ті чинні висновки суду, якими обґрунтовані вимоги позивача, згідно з якими позов ОСОБА_5 розгляду та задоволенню не підлягав, має встановити, чи були і ким порушені права ОСОБА_6, у якого ОСОБА_5 не мала права вимагати частину спадку ОСОБА_4, не прийняту вчасно її спадкодавцем ОСОБА_7, через 16 років після його смерті та за відсутністю його вимог та вимог до нього у справі, яка підлягала перегляду.

За відсутністю рішення, яким застосовані ті норми процесуального та матеріального права, на які позивач посилався ще у 2001 р. щодо встановлення прав ОСОБА_5 на вимоги до ОСОБА_6 по строкам позовної давнини та після рішення від 13 листопада 1944 р., неможливо оскаржити порушення його процесуальних та матеріальних прав.

Рішення першої інстанції скасовувалися наглядовою інстанцією на підставі порушення строків позовної давності, на підставі встановлення прав на припущеннях, на підставі відсутності прав у ОСОБА_5 прав на спадок ОСОБА_4 згідно ст. 418 ЦК УРСР 1922 р., тому встановленням прав ОСОБА_5 суд порушив висновки вищого суду.

У відповідності з цим зміст вимог позивача полягає у відновленні становища, яке існувало до встановлення прав ОСОБА_5 на домоволодіння у порядку успадкування за ОСОБА_4 згідно ст. 418 ЦК УРСР 1922 р. без дослідження, що Постановою президії обласного суду від 29 вересня 2000 р. встановлено, що вона не входила у коло спадкоємців згідно цієї статті, без дослідження, що рішенням від 13 листопада 1944 р. не були встановлені права ОСОБА_7 на цей спадок, що тепер встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 грудня 2012 р., висновки якого звільняють від доказування, що відповідач отримав права на 1/3 домоволодіння введенням суду в оману щодо нібито існування рішення, яким нібито встановлені права ОСОБА_7, тому його права, встановленні на домоволодіння, яке по закону не може йому належати, згідно ч. 1 п. 3 ст. 346 ЦК України підлягають припиненню та захист його матеріальних прав як спадкоємця ОСОБА_6, спадкоємця по закону ОСОБА_4 згідно ст. 418 ЦК УРСР 1922 р., до порушення яких призвело введення відповідачем суду в оману щодо нібито існування рішення, яким набито встановлені права ОСОБА_7, тому ці вимоги мають бути об'єднаними в одну немайнову вимогу.

У відповідності з цим зміст вимог позивача про захист його матеріальних прав як спадкоємця ОСОБА_6, спадкоємця по закону ОСОБА_4 згідно ст. 418 ЦК УРСР 1922 р., полягає у відновленні становища, яке існувало до введення відповідачем суду в оману щодо нібито існування рішення, яким нібито були встановлені права ОСОБА_7, який нібито прийняв цей спадок згідно норм спадкового права.

26 жовтня 2018 року від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі, посилаючись на наступні обставини.

Так, на думку відповідача, ОСОБА_3 своїми діями намагається незаконно заволодіти майном, а саме будинком АДРЕСА_1. Зазначає, що спір з приводу права власності на вказане домоволодіння триває досить тривалий час та був предметом розгляду багатьох справ з приводу яких вже приймалися рішення. На думку відповідача, на теперішній час позивач і зараз вимагає виконати постанову президії обласного суду від 29.09.2000 року у якій голова президії посилається на фальшивий підроблений документ, який не може бути сприйнятий судом. Відповідач зазначає, що звинувачення його та його матері у шахрайстві, тобто у скоєнні ним злочину є абсолютно безглуздим, оскільки якби він чи його мати не звернулися до суду за захистом їх прав, то домоволодіння взагалі б було знесено після смерті ОСОБА_6 оскільки правоустановчих документів на нього не було і ніхто в ньому не проживав.

05 листопада 2018 року від ОСОБА_3 надійшла відповідь на відзив відповідно до якої він зазначає, що відповідач неодноразово намагався зареєструвати свої права на домоволодіння у цілому обманом, звинувативши позивача у тиску на суд, в отриманні прав власності обманом, у наданні суду неправдивих документів, що було підставою для вимог про відшкодування завданої немайнової шкоди, але суддя Іванова І.В. відхилила ці вимоги без розгляду по суті, чим захистила права відповідача, який завдав позивачу значної шкоди. Відповідач знищив майно, яке входило у спадкову частину, з вини відповідача ? частина домоволодіння зруйнувалася, тому не підлягає продажу.

Представник позивача - ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності від 18.01.2012 року, в судовому засіданні заявлений позов підтримала в повному обсязі, просила суд його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в відзиві на позовну заяву.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Так, в судовому засіданні було встановлено, що рішенням першого участку Ленінського району міста Харкова від 13 листопада 1974 року визнано за ОСОБА_4 право власності на домоволодіння, що знаходиться на АДРЕСА_1. (а.с. 14)

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 липня 1997 року за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було визнано право власності по 1/2 частині домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_7 та матері ОСОБА_8. (а.с 9-13)

Однак, вищезазначене рішення суду було скасовано постановою Президії Харківського обласного суду від 29.09.2000 року і справу направлено на новий судовий розгляд. ( а.с. 8)

В подальшому рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 грудня 2001 року за ОСОБА_5 визнано право власності на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 (у 1944 році адреса: АДРЕСА_1) в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 у 1942 році та його сина ОСОБА_7. Визнано право власності за ОСОБА_6 на 2/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 (у 1944 році адреса: АДРЕСА_1) в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 в 1942 році та його доньки ОСОБА_8. ( а.с. 16)

Ухвалою судової колегії судової палати по цивільним справам апеляційного суду Харківської області від 18 березня 2002 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 грудня 2001 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -змінено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10 на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадкування за заповітом, видане 5-ю Харківської державної нотаріальною конторою 14 квітня 1999 року на ім'я ОСОБА_3 та 7 листопада 1998 року на ім'я ОСОБА_2 на 1/2 частину будинку кожного по АДРЕСА_1. Анульовано правову реєстрацію в Харківському бюро технічної інвентаризації, проведеної на підставі зазначених свідоцтв починаючи з грудня 1998 року та 26 квітня 1999 року, код № -219513. В іншій частині рішення суду залишено без змін. (а.с 79-80)

Таким чином, судовим рішенням, яке набрало законної сили, за ОСОБА_2 визнано право власності 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1, за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 на 2/3 частини вищезазначеного житлового будинку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 грудня 2012 року у задоволені позову ОСОБА_2 до Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації", ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання права власності, здійснення правової реї стації, виселення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди -відмовлено. (а.с. 18-19)

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Фактично в своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що під час розгляду цивільних справ не було розглянуто частину позовних вимог, що призвело до порушення його прав.

Як вбачається з відповідей Заступника голови Жовтневого районного суду м. Харкова Труханович В.В. від 01.02.2018 року та Голови Жовтневого районного суду м. Харкова Чижиченко Д.В. від 27.04.2018 року усі справи, які перебували в провадженні Жовтневого районного суду м. Харкова стороною за якими є ОСОБА_3 були розглянуті по суті, рішення набрали законної сили. (а.с. 43-44, 45)

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений статтею 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило, спосіб захисту порушеного права визначено законом.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права в судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, яке саме його право було порушене та яким чином він просить суд його захистити.

Відповідач, зі свого боку, зобов'язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Однак, всупереч вказаним вимогам закону позивачем по справі не було надано суду жодних належних та допустимих доказів того, які саме його права були порушені, не було зазначено конкретного способу захисту його прав, як то передбачено ст. 16 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Така ж позиція викладена Верховним Судом України, у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» з якої вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відновлення становища та захист матеріальних прав слід відмовити в повному обсязі, оскільки позивачем не було доведено самого факту порушення його прав.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 11, 12, 15, 77-81, 89, 141, 265 ЦПК України, ст. 4, 11, 15, 16 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ :

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відновлення становища та захист матеріальних прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, паспорт НОМЕР_2, виданий Жовтневим РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 04.01.2000 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

Повний текст рішення складено 14.11.2018 року.

Суддя В.В. Труханович