Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 643/5568/16-ц

провадження № 61-21204св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Украгазбанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Звєрєв А. М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2016 року у складі судді: Горбунової Я. М., та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року у складі суддів: Бездітко В. М., Овсяннікової А. І., Сащенка І. С.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Звєрєв А. М. про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 26 грудня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, у забезпечення якого 09 червня 2008 року між позивачем та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за умовами якого позивачу в іпотеку було передано нерухоме майно - житловий будинок літ. В-5 загальною площею 6 422, 9 кв. м, житловою площею 2 285,60 кв. м (в будинку розташовано 123 квартири), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 не виконав.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року та рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 липня 2010 року на користь банку стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 1 664 543,02 грн, 2 630 252,33 доларів США та судові витрати. Однак, рішення суду боржниками не виконується, примусові дії щодо виконання рішення суду позитивних наслідків не мають. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року, яке в подальшому було скасоване рішенням апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2012 року, вказаний договір іпотеки від 09 червня 2008 року визнано недійсним. 17 червня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору дарування № 1334 квартира НОМЕР_1 літ. «В-5», що розташована в будинку АДРЕСА_1 відчужена відповідачу ОСОБА_2

Позивач зазначав, що у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек. На підставі статті 23 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_2 став іпотекодавцем квартири НОМЕР_1, а тому банк має права звернути стягнення на цю квартиру в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 по кредитному договору. Також банк зазначив, що ОСОБА_2 направлялась вимога про повернення заборгованості по кредиту від 06 серпня 2012 року, яку він отримав особисто.

На підставі викладеного, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 по кредитному договору № 20 від 26 грудня 2007 року у розмірі 4 359 595, 58 доларів США позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що є частиною житлового будинку АДРЕСА_1 та яка на лежить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 1334 від 17 червня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А. М. Реалізацію вказаної квартири провести шляхом надання ПАТ АБ «Укргазбанк» права від свого імені продати предмет іпотеки будь - яким способом за початковою ціною 482 900, 00 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року, в задоволенні позову ПАТ АБ « Укргазбанк» відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що ОСОБА_2, до якого перейшло право власності на квартиру, набув статус іпотекодавця і має всі права і несе всі обов'язки за іпотечним договором, укладеним ПАТ АБ «Укргазбанк» з ОСОБА_3 та ОСОБА_4, у тому обсязі, на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки, оскільки, відчуження цієї квартири здійснено без згоди іпотекодержателя. ПАТ АБ «Укргазбанк» направив на адресу відповідача ОСОБА_2 вимогу-претензію від 06 серпня 2012 року № 2239 про повернення суми заборгованості за кредитним договором, яка ним отримана особисто. Тому з 06 серпня 2012 року, тобто моменту коли позивач повинен був дізнатися про порушення свого права саме відповідачем, відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України, почався перебіг позовної давності, який станом на день пред'явлення позову 11 травня 2016 року позивачем пропущений. Банк у серпні 2013 року вже звертався із аналогічним позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, який ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23 червня 2014 року залишено без розгляду на підставі вимог пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України (у редакції, чинній на час постановлення ухвали). Позивачем не надано будь-яких належних доказів того, що з часу початку перебігу позовної давності до дня пред'явлення позову відповідачем вчинено дії, які є підставою для переривання перебігу позовної давності.

У лютому 2017 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося із касаційною скаргою на рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не взято до уваги посилання позивача про те, що ним не пропущено позовну давність. Банк скористався своїм правом на захист шляхом подання 30 липня 2013 року позовної заяви до відповідача, яка прийнята судом та по якій відкрито провадження і з цього моменту перебіг позовної давності перервався. У випадку винесення ухвали про залишення позовної заяви без розгляду перебіг позовної давності починає свій відлік спочатку з моменту переривання, тобто з моменту подання та реєстрації позовної заяви з 30 липня 2013 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У квітні 2017 року ОСОБА_2 надіслав до суду касаційної інстанції заперечення на касаційну скаргу, у яких просив відмовити у задоволенні касаційної скарги банку. Відзив мотивований тим, що з дати направлення банком вимоги про повернення заборгованості 06 серпня 2012 року до дати подачі позову 05 травня 2016 року минуло 3 роки та 9 місяців, що свідчить про пропущення банком позовної давності. Позивач перший раз звернувся з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки 30 липня 2013 року, однак посилання банку на переривання позовної давності на підставі статті 264 ЦК України є необґрунтованим, оскільки: позов пред'явлено до відповідача, який є добросовісним набувачем квартири і ніколи не мав договірних відносин з позивачем, а тому не є боржником; позовні вимоги у справі не є частиною вимог в розумінні частини другої статті 264 ЦК України, оскільки ця норма не застосовується щодо вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_3 26 грудня 2007 року був укладений кредитний договір № 20 відповідно до якого, банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 2 644 000,00 доларів США на строк з 26 грудня 2007 року по 25 грудня 2012 року зі сплатою процентів виходячи із 12,5% річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки між банком та іпотекодавцями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за №16/08-Б від 09 червня 2008 року. Згідно цього договору в іпотеку Банку було передано нерухоме майно житловий будинок літ. В-5 загальною площею 6 422,9 кв. м, житловою площею 2 856,00 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який належить іпотекодавцям на праві приватної спільної сумісної власності на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2008 року.

ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконував. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07 липня 2010 року на користь банку стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 1 664 543,02 грн, 2 630 252,33 доларів США, а також судові витрати у сумі 1 700,00 грн та 120,00 грн.

Рішення суду не виконано, у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 існує заборгованість по кредитному договору. Відкрито виконавчі провадження по примусовому стягненню заборгованості.

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2, відповідно до договору дарування від 17 червня 2011 року. На час укладання договору дарування квартира під забороною відчуження не перебувала, оскільки, відомості щодо цього з Державного реєстру іпотек були виключені на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2012 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року скасоване, у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено.

У постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1193цс15 зроблено висновок, що якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Тому ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов'язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек. Ураховуючи сутність іпотеки та зміст правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, ефективним відновленням прав кредитора у зв'язку зі скасуванням незаконного рішення є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно, як однієї з умов надання (отримання) кредиту.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

За правилами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Суди встановили, що ПАТ АБ «Укргазбанк» направив на адресу відповідача вимогу-претензію від 06 серпня 2012 року № 2239 про повернення суми заборгованості за кредитним договором. Вимога отримана відповідачем особисто. Внаслідок невиконання вказаної вимоги позивач у серпні 2013 року звернувся з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23 червня 2014 року позовна заява була залишена без розгляду на підставі вимог пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України (у редакції, чинній на час постановлення ухвали).

Відповідно до частини першої статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

У постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-1763цс16 зроблено висновок, що перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Встановивши, що позивачем пропущена позовна давність, про застосування якої заявив відповідач у своїй заяві від 02 серпня 2016 року, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило