Головуючий суду 1 інстанції - Попова О.М.
Доповідач : Луганська В.М.
Провадження № 22-ц/810/237/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого - Луганської В.М.

суддів: Дронської І.О., Коротенка Є.В.,

за участю секретаря: Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач - Білокуракинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження у залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє через представника - ОСОБА_3 на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 21 травня 2018 року, ухваленого у складі судді Попової О.М.

в цивільній справі за позовом Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Луганській області до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по пенсії,

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року Білокуракинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області звернулося до суду з зазначеними вимогами, в обґрунтування яких зазначило, що на обліку як отримувач пенсії за віком в управлінні з 30.08.1995 року перебуває ОСОБА_2 У вересні 2016 року у пенсійній справі ОСОБА_2 виявлена ксерокопія закордонного паспорту, в якому є позначка «прийнятий на облік в Генконсульстві України в Мюнхені з 14.01.2044 року». Відповідач підтвердила факт, що не живе в Україні з 2004 року, мешкає у сина в Німеччині, внутрішній український паспорт здала у міграційну службу України в Сватівському Районі та отримала закордонний паспорт. Відповідач повинна була перед виїздом повідомити Сватівський позивача, що залишає країну для постійного проживання за кордоном, отримати шість місячних пенсій наперед із подальшим припиненням усіх пенсійних виплат протягом всього періоду перебування за кордоном. ОСОБА_2 не дотрималась порядку та її сестра продовжувала отримувати за неї пенсію. Позивач припинив виплату пенсії відповідачу починаючи з 01.10.2016 року. У зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не повідомила позивача, що вона виїхала для постійного місця проживання за кордон виникла переплата пенсії з 2004 року по вересень 2016 року в сумі 120981,43 грн. У зв'язку з викладеним просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області суми пенсій виплаченої надміру у розмірі 120981,43 грн.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 21 травня 2018 року позовні вимоги Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області задоволено.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_2, яка діє через представника - ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якому посилається на неправильне застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 отримувала пенсію як пенсіонер за віком, як особа, яка працювала на території України, сплачувала страхові внески і отримала право на пенсію, тому є добросовісним набувачем пенсійного забезпечення, призначеного на підставі діючого законодавства України. Посилається на те, що судом не було з'ясовано, в чому полягала недобросовісність ОСОБА_2 Суд першої інстанції залишив поза увагою рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 згідно якого п. 2 частини першої ст.49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визнано неконституційними щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сватівського районного суду Луганської області від 21 травня 2018 року та ухвалити нове, яким відмовити Білокуракинському об'єднаному управлінню Пенсійного фонду України Луганської області в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що ОСОБА_2 повинна була перед виїздом повідомити Сватівський відділ з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про те, що залишає країну для постійного проживання за кордоном, отримати шість місячних пенсій наперед із подальшим припиненням усіх пенсійних виплат протягом всього періоду перебування за кордоном. ОСОБА_2 не дотрималась передбаченого законом порядку та її сестра продовжувала отримувати за неї пенсію. Виявивши, що відповідач більше не проживає в Україні, управління вирішило припинити виплату пенсії, починаючи з 01.10.2016 року, у зв'язку з чим виникла переплата пенсії з 2004 року по вересень 2016 року в сумі 120981,43 грн. Просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2, рішення Сватівського районного суду Луганської області від 21 травня 2018 року залишити без змін.

Представник позивача в судовому засіданні з доводами апеляційної скарги не погодився, вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не має.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з'явилися, про місце та час судового засідання повідомлені належним чином. Від представника відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача та її представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися до судового засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи вимоги позивача суд виходив з того, що ним були встановлені наступні обставини: відповідач ОСОБА_2 перебувала на обліку в УПФУ в Сватівському районі, отримувала пенсію за віком при повному стажі по вересень 2016 року включно. У вересні 2016 року у пенсійній справі ОСОБА_2 виявлена ксерокопія закордонного паспорту, в якому є позначка «прийнятий на облік в Генконсульстві України в Мюнхені з 14.01.2004 року». Управління державної міграційної служби у Луганській області на ухвалу суду про витребування доказів надали письмові пояснення відповідно до яких документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 від 29.04.2003 року на підставі паспорта громадянина України НОМЕР_3 Сватівським РВ УМВС України в Луганській області 10.08.1999 року, 25.04.2003 року ОСОБА_2 оформила документи для виїзду на постійне місце проживання до Німеччини, а паспорт громадянина України знищений у зв'язку з виїздом власника на постійне місце проживання до Німеччини. У ПАТ КБ «Приватбанк» у відповідача є картка для виплат пенсії, останнє зарахування на картку здійснено 13.09.2016 року, сума надходила від УПФУ в Сватівському районі Луганської області. У зв'язку з тим, що ОСОБА_2 проживає за кордоном з 2004 року та завчасно не повідомила позивача про виїзд до Німеччини виникла переплата пенсії з 2004 року по вересень 2016 року в сумі 120981,43 грн. Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції застосувавши ст.103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» дійшов висновку, що заявлені вимоги позивача підлягають задоволенню.

Колегія суддів судової палати вважає, що такий висновок суду не відповідає вимогам закону з наступних підстав.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Судом встановлено, що відповідачці ОСОБА_2 призначена пенсія за віком відповідно до ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та перебуває на обліку у позивача з 30.08.1995 року.

Відповідно до ч.1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.1 ст.49 вказаного Закону виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок

страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції). Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У 2004 році відповідачка виїхала на постійне місце проживання до Німеччини.

Міжнародного договору між Україною та Німеччиною з питань пенсійного забезпечення не укладено.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7.02.2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.50, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст.46 конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», колегія суддів судової палати приходить до висновку, що відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача суми пенсії за період з 2004 року по 2016 рік, оскільки відповідачка мала право на отримання пенсії.

На підставі викладено, рішення суду першої інстанції відповідно до положень ч.2 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог Білокуракинському об'єднаному управлінню Пенсійного фонду України про стягнення переплаченої пенсії ОСОБА_2

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 1814, 72 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України сума сплаченого сплачений судового збору підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст.ст.259, 141, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє через представника - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 21 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Луганській області до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Луганській області (Код ) місце знаходження: смт. Білокуракине, вул. історична, 81 на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, судовий збір у розмірі - 1814, 72 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2018 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді : І.О. Дронська

Є.В. Коротенко