ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 грудня 2018 року

м.Харків

справа № 639/5624/17

провадження № 22-ц/818/1324/18

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1,

представник позивача - адвокат ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

представник відповідачів - адвокат ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 20 липня 2018 року, постановлене під головуванням судді Труханович В.В., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 26 липня 2018 року), -

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 20 липня 2018 року позов ОСОБА_1- задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.07.2017 року, який укладений між ОСОБА_3, яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим С.Д., зареєстрований в реєстрі за №1007. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, з кожного окремо, на користь ОСОБА_1 судовий збір по 320,00 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовольнити.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що відсутні підстави для задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1, оскільки належних та допустимих доказів наявності помилки щодо обставин, які мають істотне значення позивачка суду не надала. Разом з тим наявні підстави для задоволення зустрічного позову.

Представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 20 липня 2018 року - залишити без змін.

В судове засідання суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 не з'явився. Належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Про причини неявки не повідомив.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи первісні позовні вимоги та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.07.2017 року, який укладений між ОСОБА_3, яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_1, та ОСОБА_4, - є недійсний, оскільки наміру щодо продажу квартири ОСОБА_1 не мала, самостійно документами для укладання договору купівлі-продажу не займалася, є тяжко хворою людиною, іншого житла не має, тому вважати що її волевиявлення було спрямовано на відчуження квартири шляхом укладання договору купівлі-продажу підстав не має. З урахуванням задоволення первісного позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_4 не є власником спірної квартири, тому відсутні підстави для задоволення зустрічних позовних вимог.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на підставі довідки ЖБК «Трикотажник» від 09 лютого 1994 року на праві власності належала ОСОБА_1.

10 липня 2017 року ОСОБА_1 склала заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті робить таке розпорядження, усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося та в загалі усе те, що їй належатиме на день смерті і на що вона за законом матиме права, заповідає ОСОБА_3 ( а.с. 63 т.1).

10 липня 2017 року ОСОБА_1 оформила довіреність на ім'я ОСОБА_3, якою вона уповноважує останню представляти її інтереси в органах місцевого самоврядування, райдержадміністраціях, виконавчих органах, реєстраційній службі, соціальних та комунальних службах, підприємствах, що надають комунальні послуги та послуги зв'язку тощо, укладати та підписувати будь-які цивільно-правові договори щодо розпорядження квартирою АДРЕСА_1, бути представником в нотаріальній конторі, отримувати належні їй гроші та виконувати всі інші юридично значимі дії для такого роду повноважень (а.с. 122 т.1).

У зв'язку із похилим віком ОСОБА_1, зазначені документи складені за місцем її знаходження (у спірній квартирі).

17 липня 2017 року ОСОБА_3, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_1, продала своєму синові ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1. ( а.с. 120-121 т.1).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що договір купівлі-продажу її квартири АДРЕСА_1 є недійсним, оскільки вона не мала наміру продавати належну їй на праві власності квартиру, яка є її єдиним житлом, довіреність не читала, оскільки має поганий зір. При укладенні договору купівлі-продажу ОСОБА_3 ввела її в оману. ОСОБА_4 в зустрічному позові просив усунути перешкод в користуванні власністю шляхом виселення з підстав того, що він є власником спірної квартири за договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 11 ч. 2 та статті 328 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст. ст. 626 ч. 1, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. ст. 6, 527 ЦК України сторони є вільним в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

При тому кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо особо, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно до ст. 230 ч. 1 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення, визначених у частині 1 статті 229 ЦК України (щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням), тобто обставин, які впливають на вчинення правочину.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін та інше. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

При вирішенні питання про недійсність договору суд враховує не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я; наявність у нього спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

Дана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є самотньою особою похилого віку, мешкає одна, близьких родичів не має.

З медичних довідок вбачається, що позивачка страждає на хронічне порушення мозкового кровообігу, церибральний атеросклероз, ІХС, диформуючий артрозо-артрит, розповсюджений остеохондроз. За станом здоров'я хвора нетранспортабельна (а.с.7).

Крім того у ОСОБА_1 виявлена незріла катаракта правого ока, афакія лівого ока, центральна хоріоретинальна дистрофія, центральна ірозна хоріоретинолатія обох очей. Відсутність перспективи у плані відновлення зору. (а.с. 112, 113, 135, 136 т.1).

З пояснень свідків також вбачається, що позивачка є одинокою особою, її чоловік та діти померли. ОСОБА_1 майже нічого не бачить, тривалий час є лежачою хворою, без стороннього догляду обходитися не може.

Встановлено, що 07.07.2017 року ОСОБА_1 було розірвано раніше укладений нею із особами, які не є учасниками справи, договір довічного утримання. А 10.07.2017 року за місцем її проживання було посвідчено заповіт на користь ОСОБА_3 та довіреність на її ім'я на право, в тому числі розпорядження спірною квартирою.

Після укладення договору купівлі-продажу позивач ОСОБА_1 продовжувала проживати у спірній квартирі, сплачувати комунальні послуги.

Даних про отримання позивачкою коштів, одержаних за договором купівлі-продажу, матеріали справи не містять.

Судом першої інстанції здійснено виїзд за місцем проживання позивачки, яка за станом здоров'я прикута до ліжка.

З протоколу виїзного судового засідання вбачається, що ОСОБА_1 наполягала на тому, що не мала наміру продавати квартиру, яка є її єдиним житлом. Зазначала, що підписувала лише заповіт на ім'я ОСОБА_3 Думала, що остання буде її доглядати. Документи не читала через поганий зір. Нотаріус зміст укладених документів не зачитував.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції обгрунтовано врахував, що позивачка є самотньою особою похилого віку, є тяжко хворою людиною - нетранспортабельною та має поганий зір, не має родичів та іншого житла. Той факт, що квартира була продана за довіреністю ОСОБА_3 своєму синові, відсутність даних про передачу коштів за квартиру позивачці, та те, що квартира після укладення договору фактично не передавалась, а ОСОБА_1 продовжувала в ній проживати.

За таких обставин підстав вважати, що волевиявлення позивачки при підписанні довіреності на ім'я ОСОБА_3 було направлено на продаж свого єдиного житла, колегія суддів не вбачає.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Крім того суд першої інстанції правильно виходив з того, що у зв'язку із визнанням недійсним договору купівлі-продажу квартири, підстави для задоволення зустрічних позовних вимог про виселення ОСОБА_1 із спірної квартири - відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 20 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 17.12.2018 року.