Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 392/856/15-ц

провадження № 61-4840св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вікторія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вікторія» на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 08 червня 2016 року у складі судді Березія Ю. А. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Черненко В. В., Потапенка В. І., Чорнобривець О. С.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вікторія» (далі - СТОВ «Агрофірма «Вікторія») про розірвання договору оренди земельної ділянки.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 5,07 га, яка знаходиться на території Хмелівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері - ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

04 червня 2007 року ОСОБА_5 уклала з відповідачем договір оренди землі строком на 10 років, який зареєстрований у Маловисківському відділі «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України».

Відповідно до пункту 40 вказаного договору оренди землі, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору.

19 травня 2015 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою та проханням розірвати за згодою сторін договір оренди землі, однак відповідач не надав відповідь на заяву.

Позивач вказав, що відповідач під час укладення та підписання договору оренди землі від 04 червня 2007 року взяв на себе зобов'язання розірвати договір оренди на вимогу нового власника земельної ділянки, однак його не виконує.

За таких обставин, позивач просив суд розірвати договір оренди землі від 04 червня 2007 року, укладений між ОСОБА_5 та СТОВ «Агрофірма «Вікторія», та зобов'язати відповідача повернути йому земельну ділянку, а також стягнути судові витрати.

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 08 червня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Розірвано договір оренди землі від 04 червня 2007 року, укладений між ОСОБА_5 і СТОВ «Агрофірма «Вікторія», зареєстрований 02 квітня 2008 року Маловисківським відділом Кіровоградської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України», реєстраційний № 277.

Зобов'язано СТОВ «Агрофірма «Вікторія» повернути ОСОБА_4 земельну ділянку НОМЕР_2 площею 5,0699 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Хмелівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області.

Стягнуто зі СТОВ «Агрофірма «Вікторія» на користь ОСОБА_4 243,60 грн судового збору.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний договір не було розірвано в добровільному порядку, а тому право позивача на припинення його дії шляхом розірвання відповідно до пункту 40 договору та повернення земельної ділянки підлягає захисту в судовому порядку. Додаткова угода від 14 серпня 2011 року, якою пункт 40 договору оренди викладено в іншій редакції, не є укладеною, оскільки не була зареєстрована у встановленому законом порядку за життя орендодавця ОСОБА_5

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2016 року апеляційну скаргу СТОВ «Агрофірма «Вікторія» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до позивача після смерті матері є підставою, визначеною пунктом 40 спірного договору, для його розірвання.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, СТОВ «Агрофірма «Вікторія» просить скасувати рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 08 червня 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2016 року, посилаючись на неправильне застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що додаткова угода, якою пункт 40 договору оренди викладено в іншій редакції, не визнана недійсною в судовому порядку, зареєстрована в установленому законом порядку 18 грудня 2014 року, а тому є укладеною. Вказаною додатковою угодою встановлено, що перехід права власності на спірну земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов договору оренди.

Відзив на касаційну скаргу позивач не подав.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судові рішення відповідають.

Судами встановлено, що 4 червня 2007 року між орендодавцем ОСОБА_5, як власником земельної ділянки НОМЕР_2 площею 5,07 га, яка розташована на території Хмелівської сільської ради, і СТОВ «Агрофірма «Вікторія» укладено договір оренди землі строком на 10 років, що підтверджується копіями правочину, акта приймання передачі земельної ділянки в оренду і державного акта на право приватної власності на землю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла.

17 березня 2015 року ОСОБА_4 набув право власності на спірну земельну ділянку у порядку спадкування за заповітом.

19 травня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до СТОВ «Агрофірма «Вікторія» з вимогою про розірвання укладеного договору оренди землі від 04 червня 2007 року, однак орендар не надав відповіді на звернення позивача.

Частиною четвертою статі 32 Закону України «Про оренду землі» визначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Таким чином, смерть фізичної особи - орендодавця за загальним правилом не є підставою для припинення договору, оскільки разом із правом власності на земельну ділянку до його спадкоємців переходять права та обов'язки за договором оренди, якщо інше прямо не передбачено в самому договорі.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до абзацу 1 частини 3 статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до пункту 40 укладеного договору оренди землі від 4 червня 2007 року, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Таким чином, спірним договором оренди землі передбачена така підстава його розірвання як перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи.

Згідно вимог частини першої статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно із частиною другою статті 125 ЦК України право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

14 серпня 2011 року між ОСОБА_5 та СТОВ «Агрофірма «Вікторія» було укладено додаткову угоду, відповідно до умов якої у договір оренди внесено зміни та доповнення, зокрема пункт 40 договору оренди викладено в наступній редакції: «Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для змін умов або розірвання договору».

Додаткова угода зареєстрована 18 грудня 2014 року, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

Задовольняючи позов, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до позивача після смерті матері є підставою, визначеною пунктом 40 спірного договору, для його розірвання.

Додаткова угода до вказаного договору може вважатись укладеною з моменту її підписання тільки у випадку її подальшої державної реєстрації відповідно вимог частини першої статті 210 ЦК України, частини третьої статті 640 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частини другої статті 125 ЗК України, частини першої статті 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За таких обставин суди правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про те, що, оскільки додаткова угода від 14 серпня 2011 року, якою пункт 40 договору оренди викладено в іншій редакції, не була зареєстрована у встановленому законом порядку за життя орендодавця ОСОБА_5, то вона на є укладеною відповідно до вказаних положень закону і не може регулювати спірні правовідносини щодо підстав розірвання договору оренди землі.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вікторія» залишити без задоволення.

Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 08 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк