Дата документу 12.12.2018 Справа № 331/7726/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/7726/16 Головуючий у 1 інстанції: Жукова О.Є.
провадження № 22-ц/807/1041/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

за участі:

позивача ОСОБА_3 та її адвоката Штабовенка Д.В.

представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6

представника органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької

міської ради по Олександрівському району Онищенко І.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просила позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що відповідач ОСОБА_5 є її колишнім чоловіком та батьком малолітньої дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. З серпня 2013 року батько дитини проживає окремо та жодного з покладених законом на батьків обов'язку не виконує: не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової або будь-якої іншої участі у житті сина. Відношення відповідача з моменту народження дитини до неї змінилось, та він є байдужим до дитини. Він не звертав уваги на маленького сина, який є дитиною-інвалідом з діагнозом «дитячій аутизм підгрупа А 84» згідно медичного висновку № 1387 від 01 липня 2014 року. За період їхнього шлюбу батько дитини самоусунувся від турбот по вихованню, утриманню, розвитку дитини.

Відповідач постійної матеріальної допомоги на хвору дитину не надає. Всі питання щодо виховання вирішуються нею самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Для розвитку дитини вона прикладає всі свої зусилля та можливості. Натомість, відповідач ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Син не отримує від батька жодного подарунку на день народження, жодної іграшки. Створились умови, які шкодять інтересам дитини. На підставі вказаних обставин просила позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 та її адвоката Штабовенка Д.В., які підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити її, пояснення адвоката ОСОБА_6 як представника відповідача ОСОБА_5, яка просила залишити скаргу без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не надано, що не перешкоджає здійсненню апеляційного розгляду справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є батьком малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, а матір'ю дитини є ОСОБА_3 (Т. 1 а.с. 5).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2014р. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 розірвано.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що сторони фактично не проживають разом з серпня 2013 року, та малолітня дитина проживає з матір'ю (Т. а.с. 6).

Згідно з медичним висновком № 1387 від 01 липня 2014 року малолітній ОСОБА_8 є дитиною-інвалідом з діагнозом «дитячий аутизм» (Т. 1 а.с.7).

У зв»язку з даним захворюванням ОСОБА_8 спостерігається з 17.12.2013р. у КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 10», та за період спостереження з 17.12.2013р. по 30.01.2018р. батько дитини здоров»ям сина не цікавився, а весь час його супроводжувала мати ( Т. а.с. 55, 186).

В ході розгляду справи судом першої інстанції за ухвалою суду органом опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району надано висновок про можливість позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 ( Т. 1 а.с. 88, 97-98).

У висновку зазначено, що ОСОБА_5 на засідання комісії не з»явився та своє ставлення до порушеного матір»ю питання про доцільність позбавлення його батьківських прав не повідомив.

В поданому до суду 16.11.2016р. позові ОСОБА_3 вказувала, що з серпня 2013р. ОСОБА_5 проживає окремо, сином не цікавиться, не спілкується з ним, ніякої допомоги з матеріального утримання не надає, у вихованні дитини участі не приймає. Вважає, що в такому разі є всі підстави для позбавлення його батьківських прав.

18 квітня 2017р. у справі ухвалено заочне рішення про задоволення позову ОСОБА_3 та позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 відносно сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1., у зв»язку з встановленням факту ухилення батька від виконання батьківських обов»язків ( Т. 1 а.с. 94).

ОСОБА_5 про ухвалення вказаного заочного рішення стало відомо лише у грудні 2017р., та 10.01.2018р. ним було подано заяву про його перегляд ( Т. 1 а.с. 115-117).

В заяві відповідач повідомив, що з 2015р. виїхав з України до м. Кірова Російської Федерації на постійне місце проживання, про що було відомо позивачу ОСОБА_3, яка 16.02.2015р. надавала нотаріально посвідчену згоду на його виїзд та набуття ним громадянства іншої країни. Тому судових повісток за вказаною позивачем його адресою у м. Запоріжжі він отримувати не міг ( Т. 1 а.с. 116).

Вказував також, що позивач надала неправдиву інформацію, що він не приймає участі у житті дитини та не допомагає їй з дитиною, надавши копії поштових переказів на загальну суму 32 482,50 російських рублів.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2018р. заява ОСОБА_5 задоволена; заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.04.2017р. скасовано та продовжено розгляд справи ( Т. 1 а.с. 167, 171).

В ході подальшого розгляду справи сторони надавали суду нові докази на підтвердження своїх позицій.

Відповідно до довідки № 30 від 24.01.2018р., виданої директором ГО «ЦСРД «Прометей», ОСОБА_8 з 2012р. проходить у цьому центрі щоденну фізичну, соціальну реабілітацію та усі види корекційно-розвиткових занять. З вересня 2015р. навчається в ЗОШ № 66. Але до центру та школи його приводить тільки мати, батьківські збори також відвідує тільки матір. Батько з 2014р. ЦСРД «Прометей» не відвідує ( Т. 1 а.с. 187).

Постановляючи нове рішення 01 жовтня 2018р. про відмову в задоволенні позову, Комунарський районний суд м. Запоріжжя з урахуванням усіх встановлених у справі обставин, не погодившись з висновком органу опіки та піклування, вважав, що підстави для позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав відносно сина ОСОБА_8 відсутні.

Колегія погоджується з такими висновками суду, оскільки за встановленими обставинами справи та з урахуванням поведінки відповідача, який намагається не втратити зв»язок з дитиною, на що вказують, зокрема, його дії після постановлення заочного рішення, не вбачається байдуже ставлення батька до сина, та не доведено факт, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 буде слугувати на користь дитини ОСОБА_8.

До таких висновків апеляційний суд дійшов, виходячи із наступного.

Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

В абзаці 2 пункту 16 Постанови роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

З наведених роз»ясень постанови Пленуму та виходячи із судової практики, яка склалась в України на підставі рішень ЄСПЛ, слідує підкреслити, що при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав суду слід не тільки встановити ухилення батька від виконання батьківських обов'язків, а також брати до уваги те, чи попереджувався батько офіційно про необхідність зміни ставлення до дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, тому важливе значення має висновок органу опіку та піклування про доцільність або передчасність застосування такого заходу. Слід також звернути увагу на те, чи створюються перешкоди для спілкування батька із дитиною з боку особи, з якою дитина проживає. Сам факт оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному та касаційному порядку свідчить про наявність бажання у батька приймати учать у вихованні дитини.

ОСОБА_3 вказує, що відповідач самоусунувся від спілкування з дитиною, від її утримання та виховання після розірвання шлюбу, але суд безпідставно відмовив в позові, незважаючи на зібрану на користь цим обставинам доказову базу.

Між тим, за матеріалами справи вбачається, що ОСОБА_5 з лютого 2015р. не мешкає в Україні.

Згідно наявною у матеріалах справи нотаріально посвідченою заявою від 16.02.2015р., ОСОБА_3 надала згоду ОСОБА_5 на виїзд з України на постійне місце мешкання до Російської Федерації, набуття ним громадянства РФ, та повідомляла, що у нього не мається по відношенню до неї невиконаних зобов»язань ( Т. 1 а.с. 126).

Так, з відміток у паспорті громадянина України зазначено про виїзд ОСОБА_5 до Росії та встановлено дату виїзду 22.02.2015р., а 20.08.2015р. ним отримано дозвіл на тимчасове мешкання в Росії до 20.08.2018р. ( Т. 1 а.с. 122, 125).

Згідно з талоном про зняття з реєстрації місця проживання в Україні 27.05.2015р. ОСОБА_5 знявся з реєстраційного обліку у АДРЕСА_1 ( Т. 1 а.с. 124), тобто з адреси, яку позивач вказувала у листопаді 2016р. як його адресу місця мешкання.

У ОСОБА_5 у Кіровській області РФ утворилась нова сім»я, у якій ІНФОРМАЦІЯ_3. народився син ОСОБА_10 ( Т. 1 а.с. 136).

Тобто тривала перерва у спілкуванні з дитиною викликана не свідомим небажанням

відповідача, а вищенаведеними обставинами, які склались у його житті.

Позивач вказувала, що ОСОБА_5 не виконує свої аліментні зобов»язання, не надаючи кошів на утримання сина ОСОБА_8, на підтвердження чому надала розрахунок заборгованості від 02.02.2018р., зроблений державним виконавцем Олександрівського ВДВС м. Запоріжжя, з якого вбачається, що станом на 31.01.2018р. ОСОБА_5 має заборгованість в розмірі 22 500 грн. (Т. 1 а.с. 185).

Проте відповідач надав документи щодо банківських переказів, згідно з якими ОСОБА_5 постійно переказував ОСОБА_3 грошові кошти: 14.05.2016р. на суму 2 000 руб., 10.06.2016р. - 4500 руб, 13.07.2016р. - 22.08.2016р. - 4 500 руб., 14.09.2016р. - 4500 руб., 17.11.2016р. - 4000 руб.. 11.01.2017р. - 2500 руб., 22.03.2017р. - 2500 руб., 27.06.2017р. - 2982,5 руб., а всього на суму 32482 рос. Руб. ( Т. 1 а.с. 127-135).

У зв»язку з зазначеним судом було зроблено ОСОБА_3 попередження про недопустимість зловживання процесуальними правами згідно ст. 44 ЦПК України, та остання на підставі цього зазначила, що наразі відсутня заборгованість по аліментам.

В ході апеляційного розгляду на питання суду ОСОБА_3 пояснила, що знаходження батька у Росії ускладнює отримання у нього згоди на періодичні психіатричні обстеження і лікування сина ОСОБА_8 у зв»язку з наявним у нього діагнозом.

Вказане спростовувалось представником відповідача ОСОБА_5, яка вказувала, що таку згоду останній надає добровільно та на першу вимогу позивача, на підтвердження чому надано документ (рос.) «Согласие на предоставление всех видов психиатрической помощи, в том числе осмотр, амбулаторное, стационарное и санаторное лечение сину ОСОБА_8 без моего присутствия», яке нотаріально посвідчено 19.01.2018р., копію якого долучено до матеріалів справи.

Позивач зазначала, що спілкування з сином ОСОБА_8 для осіб, які це роблять періодично, є утрудненим через його захворювання, оскільки дитина дуже важко адаптується, та це, зокрема, може викликати у неї агресію. Вважає, що такі поодинокі випадки спілкування з батьком можуть зашкодити емоційному стану дитини.

Але, при цьому, про періодичні спілкування сина ОСОБА_8 з бабусею - матір»ю ОСОБА_5 та іншими родичами по лінії відповідача вказується у заяві ОСОБА_3 по суті справи ( Т. 1 а.с. 158).

Також на стадії апеляційного розгляду позивач вказувала, що дитина періодично спілкується з чоловіком, з яким вона в подальшому планує утворити сім»ю, який перебуває на заробітках, але навідується до них. Отже, за вказаними поясненнями, дитина нормально контактує з цими особами, хоча її спілкування з ними носить також періодичний характер. А відтак, є недоведеними у такому разі ствердження позивача, що періодичні спілкування з рідним батьком можуть погано впливати на дитину, розвивати у неї агресію. Не підтверджені такі ствердження жодним висновком або іншим свідченням.

Вказуючи, що дитину слід підготовлювати до зустрічі з батьком після тривалої перерви у особистому спілкуванні, а не засобами зв»язку чи Інтернету, позивач як особа, з якою проживає дитина, зобов»язана провести таку підготовки для нормальної зустрічі сина з батьком, який, до того ж, повідомляє про свої приїзди до України з проханням надати дитину для спілкування.

В той же час вбачається, що позивач створює перешкоди у наданні дитини для спілкування, наразі саме з підстав непідготовленості дитини до такої зустрічі, що також є невиконанням свого обов»язку не переривати штучно зв»язок дитини з батьком, який після розлучення з нею проживає окремо.

Про зазначені обставини свідчить, зокрема, той факт, що з цього приводу з ОСОБА_3 у березні 2018р. службою у справах дітей проведена профілактична бесіда.

Натомість, відповідач, заперечуючи проти позову, надав фотокартки, на яких відображено спілкування дитини з ним у 2014р., на яких дитина радісно реагує на спілкування з батьком, що свідчать про наявний зв»язок дитини з батьком та тісний контакт ( Т. 1 а.с. 195-206).

У такому випадку є недоведеним, що дитині протипоказано спілкування з батьком у різний спосіб: телефоном, через комп»ютерну мережу та шляхом періодичних побачень під час приїзду батька до України.

Що стосується висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, то колегія погоджуєься з судом, який критично поставився до нього.

Колегія зазначає, що держава має позитивний обов'язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Але реалізація таких обов'язків держави також вимагає від відповідачів активних дій, які б свідчили про їх бажання скористатись такою допомогою держави.

Вбачається, що всі відомості у висновку встановлені лише за поясненнями матері ОСОБА_13, яка повідомила, що батько не звертав уваги на сина з самого народження, самоусунувся від його виховання, лікування та матеріального забезпечення. З»ясувати ставлення ОСОБА_8 щодо стосунків з батьком не виявилось можливим у зв»язку зі станом здоров»я дитини ( Т. 1 а.с. 88).

Суд правильно визнав, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, який складений на одному аркуші, не містить мотивації як це бути відповідати інтересам дитини. Крім того, орган опіки та піклування не намагався надати відповідачеві допомогу у здійсненні ним батьківських обов'язків відносно сина, не встановлено також і місце перебування відповідача, не відібрано його пояснення. А отже, вказаний висновок не надає достатньо підстав для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

Про зацікавленість у збереженні відносин із сином свідчить поведінка ОСОБА_5, який, узнавши про заочне рішення суду про позбавлення його батьківських прав, подав заяву про перегляд цього рішення; винайняв адвоката для представництва своїх інтересів у справі; звернувся з нотаріально посвідченою заявою про категоричне заперечення щодо позбавлення його батьківських права; погасив заборгованість по аліментам, звернувся із заявою до органу опіки та піклування з приводу усунення перешкод у спілкуванні з сином з боку матері ОСОБА_3, яка відмовила йому в побаченні з сином під час його короткострокового приїзду на Україну в березні 2018р. ( Т. а.с. 236-237, 251).

Згідно відповіді на вказані заяви ОСОБА_5 від відділу у справах дітей по Вознесенівському району, з ОСОБА_3 проведено бесіди профілактично-виховного характеру ( Т. 2 а.с. 11, 12).

Спростовувала доводи ОСОБА_3 про самоусунення відповідача від спілкування з сином допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_14, яка зазначила, що відповідач після розірвання шлюбу з позивачкою з дитиною спілкувався, але потім виїхав до іншої країни на постійне місце проживання, але продовжував спілкуватися із дитиною по телефону та через мережу Інтернет.

У судовому засіданні позивачка також не заперечувала той факт, що ОСОБА_5, після виїзду за кордон у 2015 році продовжував спілкувався з дитиною по телефону та через мережу Інтернет.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Суд, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Отже, за наявними матеріалами справи, встановлено, що взаємовідносини між матір»ю і батьком малолітньої дитини ОСОБА_8 та з ним самим склались таким чином, що дитина протягом останніх трьох років проживає разом з матір»ю, а батько через нові сімейні відносини мешкає у Росії. Тому в даній ситуації колегія вважає необхідним враховувати саме «інтереси дитини», щодо спілкування з якою з батьком між сторонами не досягнуто згоди, оскільки останні висувають один до одного взаємні вимоги з цього питання, які не розв»язуються ними самостійно без втручання органу опіки та піклування, який, на думку колегії, упереджено зайняв позицію позивача, не дослідивши ретельно склавшуюся ситуацію, а саме, що через стан дитини неможливо з»ясувати її особисту думку з питання бажання спілкуватися з батьком та у який спосіб це їй буде прийнятним.

З огляду на те, що розлучення з батьками в будь-якому разі надає тяжкий вплив на дитину, колегія погоджується з судом першої інстанції, що повне усунення когось із батьків з життя дитини має проводитися лише в крайньому випадку, тому за встановлених у справі обставин судом було правильно зроблено висновок про відсутність підстав для позбавлення батька ОСОБА_5 батьківських прав відносно сина ОСОБА_8.

На думку колегії, у цій ситуації держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов'язків, зокрема, з урахуванням звернень відповідача до районної адміністрації як органу опіки та піклування не тільки провести бесіду з позивачем, але й прийняти дієві заходи, в тому числі, визначити порядок спілкування батька з дитиною, сприяти йому відновити здатність повноцінно піклуватися про свою дитину.

Так, відповідач самотужки це намагається зробити навіть протягом часу судового розгляду, що свідчить про його небайдужість до своєї дитини, як наголошує позивач.

Викладені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, на підставі яких суд базував свої висновки, але колегія вважає, що суд, ретельно дослідивши всі наявні в матеріалах справи докази, надав їм правильну оцінку та вірно встановив на їх підставі дійсні обставини у справі. За доводами апеляційної скарги підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія не вбачає, тому у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 грудня 2018р.

Головуючий:

Судді: