ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/505/18 Справа № 206/3569/18 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою Державного агентства рибного господарства України

на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 31 серпня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства рибного господарства України про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2018 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2018 року визнаний незаконним та скасований наказ Державного агентства рибного господарства України від 28 серпня 2017 року № 151-О «Про звільнення ОСОБА_1.» в частині звільнення його з посади старшого інспектора відділу портів, технічного нагляду суден рибного господарства та моніторингу Управління державного нагляду за безпекою мореплавства флоту рибної промисловості, на підставі п. 5 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України (припинення повноважень посадових осіб), яке постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 року скасовано в частині та поновлено його на посаді старшого інспектора відділу портів, технічного нагляду суден рибного господарства та моніторингу Управління державного нагляду за безпекою мореплавства флоту рибної промисловості.

27 квітня 2018 року на підставі наказу № 117-О, голови Державного агентства рибного господарства України, він був поновлений на посаді зі встановленням окладу згідно штатного розпису з 31 жовтня 2017 року.

Після поновлення на роботі у виплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31 жовтня 2017 року по дату поновлення 27 квітня 2018 року йому відмовлено, посилаючись на відсутність рішення суду про виплату заробітної плати.

Вважає дії відповідача незаконними та безпідставними, оскільки він був звільнений незаконно, а тому має право на виплату середнього заробітку по час вимушеного прогулу. Вказує, що незаконними діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яку він оцінює в 10 000 грн.

На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 жовтня 2017 року по 28 квітня 2018 року у сумі 20 383,25 грн., моральну шкоди в сумі 10 000,00 грн. та судові витрати у сумі 5 704,80 грн.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 31 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного агентства рибного господарства України про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державного агентства рибного господарства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 жовтня 2017 року по 28 квітня 2018 року в сумі 20 383,25 грн, без виключення сум відрахування на податки та інші обов'язкові платежі, в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 грн та судові витрати з надання правничої допомоги у розмірі 4 299,27 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в частині виплати заробітної плати за один місяць.

Вирішено питання щодо судового збору.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив позовні вимоги, не застосувавши строк позовної давності до вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки ч.1 ст.233 КЗпП України встановлений для звернення працівника безпосередньо до суду із заявою про вирішення трудового спору тримісячний строк, тоді як позивач із такою заявою звертався 20 листопада 2017 року, в якій він не заявляв вимоги про відшкодування моральної шкоди, так само як і вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вважає, що позивачем не надано будь-яких доказів факту завдання та існування моральної шкоди.

28 листопада 2018 року позивачем подано у порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, відзив на апеляційну скаргу Державного агенства рибного господарства України, який мотивовано тим, що згідно чинного трудового законодавства доводи про пропуск строку позовної давності щодо вимоги про стягнення моральної шкоди та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2018 року визнано незаконним та скасовано наказ Державного агентства рибного господарства України від 28 серпня 2017 року № 151-О "Про звільнення ОСОБА_1." в частині звільнення позивача ОСОБА_1 з посади старшого інспектора відділу портів, технічного нагляду суден рибного господарства та моніторингу Управління державного нагляду за безпекою мореплавства флоту рибної промисловості, на підставі п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України (припинення повноважень посадових осіб) та в іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.13-15).

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову про поновлення на роботі скасовано. Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора відділу портів, технічного нагляду суден рибного господарства та моніторингу Управління державного нагляду за безпекою мореплавства флоту рибної промисловості. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с.16-19).

Наказом голови Державного агентства рибного господарства України № 117-О від 27 квітня 2018 року поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора відділу портів, технічного нагляду суден рибного господарства та моніторингу Управління державного нагляду за безпекою мореплавства флоту рибної промисловості з 31 жовтня 2017 року. Скасовано наказ Державного агентства рибного господарства України від 28 серпня 2017 року № 151-О «Про звільнення ОСОБА_1.» та від 04 січня 2018 року № 02-О «Про розрахунок з ОСОБА_1.» (а.с.12).

Після винесення наказу про його поновлення, позивач приступив до роботи 28 квітня 2018 року.

Період вимушеного прогулу позивача тривав з 31 жовтня 2017 року по 27 квітня 2018 року, тобто 123 дні.

Сума середньоденного заробітку позивача становить 165,72 грн., що підтверджується довідкою відповідача від 17 травня 2018 року. Відповідно сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, яка підлягає стягненню з відповідача становить 20 383,25 грн. (123 дн. х 165,72 грн.), без виключення сум відрахування на податки та інші обов'язкові платежі.

Невиплатою позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, порушено його права, він не мав можливості задовольняти основні свої життєві потреби, погіршився його звичайний спосіб життя, а на відновлення своїх прав в судовому порядку ним витрачено багато зусиль та часу.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст. 233, 235, 236, 237-1 КзпП України, ст.ст.256, 261 ЦК України, прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки з позивачем при звільнені не було проведено розрахунок, то у нього виникло право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та покладенням на відповідача обов'язку по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди у зв'язку із незаконним звільненням, невиплатою належних йому грошових сум, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Доводи апеляційної скарги відповідача про пропуск позивачем позовної давності до вимоги про стягнення моральної шкоди, визначений положеннями ч.1 ст.233 КЗпП України, оскільки із позовною заявою до відповідача він звертався 20 листопада 2017 року, однак вимоги про відшкодування моральної шкоди не заявляв, так само як не заявляв і вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що на думку відповідача унеможливлює часткове задоволення позовних вимог, не приймаються судом до уваги та спростовуються наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого, права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України у системному зв'язку з положеннями ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, посилання відповідача про застосування строків давності до заявлених позивачем вимог є безпідставними, оскільки відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За таких обставин доводи про необхідність застосування наслідків порушення строку звернення до суду визначеного положеннями ст.233 КЗпП до позовної заяви є надуманими та безпідставними.

Визначаючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку суд першої інстанції виходив з роз'яснень викладених в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», визначивши розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, які він ставив у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем факту завдання та існування моральної шкоди є безпідставними, необґрунтованими та надуманими, а тому не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

У сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди врегульовано статтею 237-1 КЗпП України, згідно з якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема якщо таке порушення полягає в невиплаті належних йому грошових сум, відшкодування моральної шкоди здійснюється на підставі статті 237-1 КЗпП України в обраний працівником спосіб.

ОСОБА_1 був незаконно звільнений з посади, проте відповідний розрахунок за час вимушеного прогулу роботодавцем проведено не було, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Розмір моральної шкоди судом першої інстанції було визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги про відсутність вини у непроведенні з позивачем розрахунку за час вимушеного прогулу не заслуговують на увагу, оскільки докази на підтвердження зазначених обставин у матеріалах справи відсутні, а обставини, на які відповідач посилається в обґрунтування цих доводів, не дають підстав для такого висновку.

Згідно матеріалів справи, позивач пов'язує факт завдання йому моральної шкоди саме з невиплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Про таке своє порушене право він дізнався лише з дня видання наказу про його поновлення на роботі, в якому не було вирішено питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, враховуючи, що вищезазначений наказ про поновлення на роботі був винесений 27 квітня 2018 року, а з цим позовом позивач звернувся до суду 27 червня 2018 року, то суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, доводи зазначені в апеляційній скарзі не можуть прийматися колегією суддів до уваги, оскільки вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Судові витрати, понесені відповідачем у зв'язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державного агентства рибного господарства України - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 31 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова