Справа № 345/4385/17
Провадження № 22-ц/4808/96/18
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О.І.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Матківського Р.Й.,

секретаря Бойчука Л.М.

апелянта ОСОБА_1

представників апелянта ОСОБА_2,ОСОБА_3

відповідача-позивача- ОСОБА_5.

представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у житловому будинку і виселення з житлового будинку та за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду у складі судді Кардаш І.О. , ухвалене 08 серпня 2018 року ,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у житловому будинку і виселення з житлового будинку.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він проживає у будинку по АДРЕСА_1. У цьому будинку також проживають колишня дружина - ОСОБА_5 та син - ОСОБА_6

Шлюб між позивачем та ОСОБА_5 розірвано рішенням Калуського міськрайонного суду від 11.04.2012 року.

Позивач зазначив, що ще до розірвання шлюбу він вже не жив з відповідачкою ОСОБА_5 однією сім'єю. Також його син ОСОБА_6 зараз з ним однією сім'єю не проживає. Тобто відповідачі перестали бути членами його сім'ї.

Будинок АДРЕСА_2 на праві приватної власності належав його батькові - ОСОБА_7, який подарував даний будинок 28.07.2016 року. Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продовжують проживати у будинку позивача по даний час без його згоди, хоча житлова площа складає тільки 16,1 м. кв., у зв'язку з чим позивач змушений проживати у нежитлових приміщеннях будинку, що є порушенням його прав власника, які встановлені ст.ст.319,321 ЦК УКраїни

Посилаючись на вищевказані обставини та на положення ст.391 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право на проживання у жилому АДРЕСА_3, а також виселити їх з даного будинку.

У квітні 2018 року відповідачі за первісним позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали до суду позов до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом (справа №345/1565/18).

Позов аргументували тим, що ОСОБА_1 до грудня 2017 року проживав у фактичних шлюбних стосунках із ОСОБА_5

22.12.2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду і саме з цього часу почали виникати конфлікти щодо користування домоволодінням по АДРЕСА_9.

ОСОБА_5 зазначила, що 17.04.2018 року відповідач ОСОБА_1 без будь-якого на те рішення суду вигнав її із сином з будинку, в якому вони постійно проживали. ОСОБА_1 змінив замок і, погрожуючи фізичною розправою, не впускає до постійного місця проживання та реєстрації. Також ОСОБА_1 не дає змоги забрати особисті речі з будинку.

За фактом вчинення перешкод в користуванні будинком відповідачі-позивачі звернулися в поліцію, але станом на сьогоднішній день, це не дало жодного результату.

З огляду на вказане, а також положення ст.ст.64,156 ЖК України ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просили суд зобов'язати відповідача ОСОБА_1 не чинити їм перешкод в користуванні домоволодінням по АДРЕСА_4, шляхом вселення в дане домоволодіння та шляхом зобов'язання ОСОБА_1 забезпечити їм вільний доступ до житлового будинку, що знаходиться в зазначеному домоволодінні, надати ключі від вхідних дверей цього будинку.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 08.05.2018 року справу №345/4385/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у житловому будинку і виселення з житлового будинку об'єднано для розгляду в одному провадженні із справою №345/1565/18 за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та присвоєно спільний номер 345/4385/17 (а.с.74-75).

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 08 серпня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у житловому будинку та виселення з житлового будинку відмовлено.

Позов ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перешкод в користуванні домоволодінням по АДРЕСА_5, шляхом вселення в домоволодіння по АДРЕСА_5 та шляхом зобов'язання ОСОБА_1 забезпечити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вільний доступ до житлового будинку, що знаходиться в зазначеному домоволодінні та надати їм ключі від вхідних дверей цього будинку.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесульного права.

Представник апелянта вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення, встановлюючи чи були відповідачі членами родини позивача, коли він став власником будинковолодіння, суд не застосував до спірних правовідносин належні норми матеріального права, зокрема ст.ст.3,24 СК України та не взято до уваги, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 давно розірвано, а проживаня однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

ОСОБА_2 посилається на те, що ст.47 КУ має загальний характер, а ст.391 ЦК України - це спеціальна норма, яка уточнює права власника майна.

Суд також допустив помилку у встановленні права власності на майно, яке перебуває у володінні, розпорядженні та користуванні ОСОБА_1, а саме: житловий будинок по АДРЕСА_6, тим самим не дослідивши належним чином подані докази та матеріали справи №345/4385/17, зобов'язавши позивача ОСОБА_1 здійснити розпорядження майном, яке йому не належить.

Крім того, суд не надав правової оцінки тій обставині, що у період з 2012 року до серпня 2018 року ОСОБА_1 перебував у Чеській Республіці, що підтверджується ксерокопіями паспорта.

Наведена обставина вказує на відсутність факту спільного проживання як сім»ї ОСОБА_1 та ОСОБА_5 протягом 2012 -2018 року.

Судом також не взята до уваги обставина відсутності згоди ОСОБА_1 на проживання ОСОБА_5 у спірному будинку, а у справі відсутні докази, які б підтверджували факт перебування у шлюбних відносинах ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Суд першої інстанції необгрунтовано посилається на п.17 Постанови Пленуму ВСУ від 12.04.1985 №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», оскільки дане роз'яснення не стосується спірних правовідносин, а відносин щодо порушення наймачами, що проявляється у систематичному руйнуванні чи псуванні жилого приміщення, або використанні його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття.

В даному розумінні виселяють наймача без надання йому іншого житла, а у випадку з ОСОБА_1, він намагається скористатися правом власника щодо житлового приміщення, про що вказано у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року №6-709цс 16.

Апелянт вказав на те, що за положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається і право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (постанова ВС від 25.07.2018 року №638/13030/13-ц).

ОСОБА_2 також вказав на факт побиття позивача ОСОБА_1 його сином ОСОБА_8, у зв'язку з чим відкрито кримінальне провадження, що виключає можливість їх спільного проживання.

Крім того вказав, що суд дійшов помилкових висновків про наявність 3-х жилих кімнат у спірному будинку, де фактично є лише одна житлова кімната площею 16 кв.м.

Посилаючись на вказані обставини, представник апелянта просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1, а у задоволенні позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовити.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначили, що при вирішені спору судом першої інстанції повно і всебічно встановлено обставини справи, належним чином оцінено докази, а рішення суду є вмотивованим та відповідає вимогам матеріального і процесуального прав. Просили апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 - ОСОБА_2 залишити без задовлення, а рішення суду без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27.09.2018 року справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 08 серпня 2018 року призначено до розгляду в Апеляційному суді Івано-Франківської області.

Згідно до абзацу третього пункту 3 розділу XII Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та пункту 8 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжували здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до ч.6 статті 147 закону України «Про судоустрій і статус суддів» у частині виконання рішень про утворення судів та п. 3 ч.1 ст. 31 ЦПК України справу за єдиним унікальним номером №345/4385/17 04.10.2018 року передано для розгляду до Івано-Франківського апеляційного суду у зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду Івано-Франківської області.

В силу дії ч.1 ст.351 ЦПК України, судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

На підставі вищенаведених положень законодавства апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 08 серпня 2018 року підлягає розгляду Івано-Франківським апеляційним судом.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник вимоги скарги підтримали, просили її задоволити.

Відповідач та її представник апеляційну скаргу не визнала, вважає рішення суду законним.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1

Встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є колишнім подружжям, а відповідач-позивач ОСОБА_6 є їхнім сином.

Спір між сторонами виник з приводу права користування ОСОБА_5 та ОСОБА_6 житловим будинком по АДРЕСА_7, яке належало на праві власності батькові ОСОБА_1 - ОСОБА_7 (колишній свекор ОСОБА_5 та дід ОСОБА_6.), а з 28.07.2016 року належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у житловому будинку і виселення з житлового будинку, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були зареєстровані у домоволодінні по АДРЕСА_8 на той час, коли воно належало на праві власності ОСОБА_7, тобто їх вселення, як членів сім'ї, відбулося за згодою власника.

ОСОБА_1 став власником домоволодіння 28.07.2016 року, проте з позовом про виселення звернувся лише 26.12.2017 року. Вказане свідчить, що ОСОБА_1 фактично дав згоду на проживання у належному йому на праві власності будинку своєму сину ОСОБА_6 та колишній дружині ОСОБА_5

Посилаючись на матеріали справи, суд дійшов висновку, що сторони спільно здійснювали утримання будинку по АДРЕСА_4. Отже, оскільки вселення відповідачів-позивачів відбулося за згодою попереднього власника, позивач ОСОБА_1 при набутті права власності на дане домоволодіння не заперечував щодо їх проживання, спільно проживав із ними, вів спільне господарство, при вселенні відповідачів-позивачів не було окремої угоди, то відповідачі-позивачі, з урахуванням положень ст.64 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України, набули право на користування будинком по АДРЕСА_9 нарівні з позивачем-відповідачем.

Також, судом зазначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним приміщенням. Крім того, матеріали справи не містять даних про те, що відповідачі-позивачі мають інше місце постійного проживання.

Щодо посилання позивача-відповідача на порушення його конституційного права власності щодо володіння нерухомим майном, то обраний ним спосіб захисту шляхом позбавлення відповідачів-позивачів права на користування будинком жодним чином не може сприяти відновленню його прав, а лише направлений на обмеження прав відповідачів щодо користування майном.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом аргументовано тим, що оскільки відповідачі-позивачі мають право на користування будинком по АДРЕСА_9 нарівні з позивачем-відповідачем, останній визнав, що він дійсно замінив замок в будинковолодінні по АДРЕСА_4, то такі дії ОСОБА_1 суперечать нормам ст.ст. 64 та 156 ЖК УРСР та порушують право ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на безперешкодне користування житлом.

За правилами ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає, з огляду на такі мотиви.

Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 04.06.1994 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2012 року шлюб між ними розірвано (а.с.10).

Із копії будинкової книги для прописки громадян вбачається, що відповідачі - позивачі ОСОБА_5 (колишня дружина) та ОСОБА_6 (син, ІНФОРМАЦІЯ_2) прописані за адресою: АДРЕСА_10 (ОСОБА_5 з 14.03.2001 року, ОСОБА_6 з 21.08.2015 року), (а.с.13,14).

За даними довідки про склад сім'ї, виданої Центром надання адміністративних послуг Калуської міської ради від 17.07.2018 року у домоволодінні за адресою АДРЕСА_10 зареєстровані ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.82)

Згідно довідки головного архітектора м.Калуша від 22.03.2016 року №03-03/438 житловому будинку, який знаходився в АДРЕСА_11

Підставою для зміни нумерації послужило рішення виконкому Калуської міської ради від 22.06.2004 року № 313 , копію якого представив на вимогу суду позивач у справі.

З копії договору дарування від 28.07.2016 року вбачається, що ОСОБА_7 (батько позивача) подарував синові - ОСОБА_10 житловий будинок під АДРЕСА_12, а також земельну ділянку, на якій знаходиться зазначене домоволодіння, площею 0,0847 га. Згідно п.2 договору домоволодіння має загальну площу 41 кв.м. та житлову площу - 16,1 кв.м.

При укладенні договору дарувальник ствердив, що щодо домоволодіння та земельної ділянки, які є предметом договору, на момент його укладення прав у третіх осіб немає (п.6).

Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Рожковецьким І.В. та зареєстрований в реєстрі за №1288 (а.с.6).

За даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, право власності ОСОБА_1 на подароване домоволодіння зареєстроване 28.07.2016 року, номер запису про право власності: 15689761 (а.с.7-9).

Отже, відповідачі-позивачі - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вселились до спірного домоволодіння як невістка та онук у період, коли житло перебувало у власності ОСОБА_12, тобто вселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мало місце за згоди колишнього власника домоволодіння ОСОБА_12

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із частиною 1 статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною 4 статті 156 ЖК України встановлено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другійстатті 64 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої та другої статті 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користуватися жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи є зазначене приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, чи обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням та чи не зберігає ця особа за собою право власності чи користування іншим житлом.

Таким чином, за змістом наведених норм, право на користування житлом випливає зі статусу осіб, - чи є вони членами сім»ї власника, чи іншими особами, в цьому статусі та виходячи зі змісту домовленості між такими особами та власником щодо порядку користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76).

Статтями 77,78,79,80 ЦПК України встановлено вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначалось вище, відповідачі-позивачі - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вселились до спірного домоволодіння як невістка та онук ОСОБА_12 у період, коли житло перебувало у власності ОСОБА_12 зі згоди останнього.

Проте, у 2012 році ОСОБА_5 (невістка ОСОБА_12 ) та ОСОБА_1 (син ОСОБА_12.) розлучилися, а 28.07.2016 року ОСОБА_12 відчужив домоволодіння шляхом дарування синові ОСОБА_10

Матеріали справи не містять доказів, які б вказували на існування домовленості щодо порядку користування будинком між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з новим власником домоволодіння, тоді як членами сім»ї останнього вони уже не були.

Таким чином, з моменту переходу права власності на спірне домоволодіння від ОСОБА_12 до ОСОБА_1 відповідачі-позивачі втратили право користування даним житлом, як члени сім»ї власника житла, оскільки з новим власником - ОСОБА_1 між ними не було обумовлено порядок користування будинком у встановленому порядку.

З наведених підстав не можна вважати, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 набули право користування спірним житлом в порядку ст.ст.64 ЖКУ та ст.405 ЦКУ, на що зіслався суд першої інстанції.

Колегія суддів вважає необгрунтованими посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_1 фактично дав згоду на проживання у належному йому на праві власності будинку своєму сину ОСОБА_6 та колишній дружині ОСОБА_5, оскільки ставши власником домоволодіння з 28.07.2016 року, з позовом про виселення звернувся лише 26.12.2017 року.

В даному випадку, час звернення з позовом не є обставиною, яка унеможливлює реалізацію власником свого права. А законодавство не містить такої умови, як підстави набуття права користування житлом.

У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснив, що після набуття права власності на домоволодіння він надав відповідачам час на вирішення житлових питань. Він має намір проживати у належному йому житлі з іншою жінкою. Подальше життя вважає неможливим в силу неприязних стосунків, крім того, двічі мав місце факт побиття його сином. Відповідачі по справі чинять йому перешкоди у здійсненні права користування своїм майном, тому подальше спільне проживання в одній житловій кімнаті неможливе .

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, факт звернення ОСОБА_1 до суду із позовом вказує на те, що останній, як власник домоволодіння, звернувся до суду з метою захисту свого права, у зв'язку із здійсненням відповідачами перешкод в користуванні житлом.

Водночас матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про наявність між сторонами спору угоди про встановлений порядок користування відповідачами жилим приміщенням чи іншої домовленості з цього приводу.

Не можна вважати доведеною і обставину ведення сторонами спільного господарства та проживання однією сім»єю з часу розірвання шлюбу - квітня 2012 року до грудня 2017року.

Наявні у матеріалах справи фотографії, які суд першої інстанції взяв за основу, разом з поясненнями ОСОБА_5 та ОСОБА_6, не є належними доказами наведених обставин. Не можуть вважатися належними як докази і показання свідків (а.с.30-34) , яким суд дав правильну оцінку.

Колегія суддів також критично оцінює посилання відповідачів-позивачів на їх спільну з позивачем поїздку до Іспанії, оскільки таку разову обставину не можна вважати достатнім доказом факту спільного проживання та ведення господарства сторонами спору за вказаний проміжок часу.

Аргументи суду першої інстанції щодо оформлення субсидії на ім'я ОСОБА_5 на період з 10 місяця 2016 року по 4 місяць 2017 року колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що позивач ОСОБА_1 у цей період перебував за кордоном. Тоді як той факт, що відповідачі проживали в спірному будинку тривалий час після розірвання шлюбу обома сторонами не заперечується.

Доводи сторони позивачів за зустрічним позовом щодо проживання сім»єю спростовує і той факт, що ОСОБА_1 тривалий час перебував за кордоном на роботі в республіці Чехія, в тому числі, і в період 2012-2017р.р. і зазначена обставина відповідачкою не заперечувалася .

Щодо збереження за колишніми членами сім»ї права користування житловим приміщенням згідно ч.4 ст.156 ЖКУ слід зазначити, що у зв»язку зі зміною власника мають місце інші правовідносини.

Переглядаючи спір в апеляційному порядку, колегія суддів приходить до висновку про підставність позовних вимог ОСОБА_1, оскільки відповідачами - позивачами не доведено обставини їх спільного проживання та ведення спільного господарства з ОСОБА_1 як сім»ї в відповідно, зі статусом члена сім»ї.

Щодо недопустимості виселення в силу відсутності у відповідачів іншого постійного місця проживання слід зазначити, що в даному випадку, такий спосіб обрав позивач виходячи зі змісту порушеного права і такий спосіб не випливає зі змісту норм Житлового кодексу України щодо виселення.

Крім того, в ході розгляду справи з пояснень відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 встановлено, що відповідачі тимчасово проживають в квартирі батьків відповідача і у найманій квартирі в м.Калуш.

Наявність згідно даних реєстру речових прав у власності ОСОБА_1 іншої квартири в м.Калуш, в даному випадку, не може бути підставою для відмови в позові , оскільки така обставина не нівелює інше право власності, про захист якого звернувся позивач.

В силу ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, апеляційний суд також звертає увагу на обставини справи в їх сукупності.

Як встановлено матеріалами справи, спірне домоволодіння складається лише з однієї житлової кімнати площею 16,1 кв.м.

Крім того, матеріали справи містять докази, які вказують на неприязні відносини між сторонами спору.

Зокрема, згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000401 вбачається, що 06.04.2018 року о 13.30 год. поступила заява ОСОБА_1 про те, щоб притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_6, який 03.04.2018 року, близько 20.30 год. по місцю проживання наніс заявнику тілесні ушкодження у вигляді забою лівої вилиці та верхньої губи, подряпини шиї.

Відповідно до довідки Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 06.03.2018 року ОСОБА_1 22.02.2018р. звертався в Калуський ВП ГУНП з приводу конфлікту із сином, в ході даного звернення ОСОБА_6 винесено офіційне попередження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї.

Відтак, виходячи із положень цивільного законодавства, яким гарантовано власнику майна захист його прав, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та відмови в зустрічному позові ОСОБА_5 і ОСОБА_6, у зв»язку з чим, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382,383 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволити .

Рішення Калуського міськрайонного суду 08 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у житловому будинку і виселення з житлового будинку задоволити.

Визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право на проживання у жилому АДРЕСА_13

Виселити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з жилого будинку АДРЕСА_14

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_1 не чинити перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_15 шляхом вселення та зобов»язання забезпечити вільний доступ до даного житлового будинку, надати ключі від вхідних дверей цього житлового будинку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції 528,75грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2018 року.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О.

Матківський Р.Й.