Справа № 419/2400/18
Провадження № 2/419/527/2018
11 жовтня 2018 року Новоайдарський районний суд Луганської області
у складі: головуючого судді Іванової О. М.,
при секретарі Шапка О. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Новоайдар Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку, третя особа ОСОБА_3 селищна рада, -
ОСОБА_1 звернулась до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку, третя особа ОСОБА_3 селищна рада.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є співвласником житлового будинку, що знаходиться за адресою: Луганська область, смт Новоайдар квартал ім. Т.Г. Шевченка (попередня назва кв. 11 п'ятирічки), буд. 10. Даний житловий будинок співвласники отримали в порядку ЗУ «Про приватизацію». Зазначений будинок було приватизовано у 1994 році, позивачем ОСОБА_1, її колишнім чоловіком - ОСОБА_4, та дітьми: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2.
На даний час, у зазначеному будинку позивач проживає зі своєю дочкою ОСОБА_5, оскільки з ОСОБА_4 шлюб було розірвано ще у 1994 році та він виписався з будинку, ОСОБА_6 одружилася та мешкає за іншою адресою, а її син - ОСОБА_2, який є відповідачем у справі, в 2012 році виїхав на постійне місце проживання до Мурманської області Російської Федерації, на теперішній час отримав дозвіл на проживання та має постійну роботу, повертатися до України не має наміру.
На даний час ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживають у вищевказаному будинку, всі комунальні послуги та витрати на газопостачання позивач сплачує самостійно.
Позивач вказує на те, що оскільки в даному будинку прописані повнолітні діти, вона не має можливості отримати державні пільги (субсидії), без державних субсидій позивач не має можливості сплачувати комунальні послуги та в неї постійно накопичуються борги з зазначених послуг, з підстав відмови позивачу в оформленні субсидії з ОСОБА_6 було узгоджено, що вона випишеться з будинку добровільно.
ОСОБА_3 селищної ради від 12.06.2018 року встановлено, що відповідач вже тривалий час, а саме з 2012 року не проживає у вищевказаному будинку.
На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, та просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, за адресою: Луганська область, смт Новоайдар, кв. ім. Т.Г. Шевченка (11 п'ятирічки), буд. 10 та зобовязати ОСОБА_3 селищну раду зняти з реєстраційного обліку за адресою: Луганська область, смт Новоайдар, квартал ім. Т.Г. Шевченко (11 п'ятирічки ), буд. 10, ОСОБА_2
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, проти вирішення справи при заочному розгляді не заперечувала.
Представник третьої особи ОСОБА_3 селищної ради - ОСОБА_7В у судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, при вирішенні справи покладався на розсуд суду.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Судовим розглядом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 16.05.1994 року будинок, який знаходиться за адресою: смт Новоайдар, кв. 11-ї пятирічки, 10, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.19).
Факт зміни прізвища позивача з «Шугаєвої» на «Самохвалову» підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ЕД №002231 (а.с.9), копією свідоцтва про одруження серії І-ЕД №031685 (а.с.8), копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ЕД №183489 (а.с.13).
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням ОСОБА_2, який є співвласником вищезазначеного будинку, посилаючись на ч. 2 ст. 386, ч. 2 ст. 405 ЦК України, відповідно до яких власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Суд звертає увагу позивача на те, що ч. 2 ст. 405 ЦК України не передбачає можливості позбавлення права користування житловим приміщенням особи, яка є його співвласником.
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам'яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.
Так, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про припинення права власності ОСОБА_2 на вищевказаний будинок.
Положеннями ст. ст. 383 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
На підставі вищевикладеного, вирішуючи питання щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з того, що відповідач не втратив право власності на вищевказаний будинок, в силу вимог ст.ст. 319, 321 ЦК України. За таких обставин, суд, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення ч. 2 ст. 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.
Щодо вимоги зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою: Луганська область, смт Новоайдар, квартал ім. Т.Г. Шевченко (11 п'ятирічки ), буд. 10, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Виходячи з того, що ЗУ«Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких, пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Таким чином, оскільки вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, вказана вимога задоволенню не підлягає.
Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні.
На підставі ст. ст. 15, 317, 319, 321, 346, 355, 369, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку, третя особа ОСОБА_3 селищна рада відмовити за необґрунтованістю.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Головуючий суддя О. М. Іванова