Провадження № 2/161/939/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2018 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Івасюти Л.В.

з участю секретаря судового засідання Маковецької Т.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представників відповідачів Плеханова Ю.О,

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Луцької міської ради, відділ реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання незаконним та скасування розпорядження, рішення, визнання права користування житлом та зобов`язання вчинити дії , зустрічним позовом Адміністрації державного прикордонної служби України до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про виселення із службового житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 свій позов мотивує тим, що з 2005 року і по даний час постійно проживає та зареєстрована у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , житловою площею 28,8кв.м, які надано статус службового житла, що

перебуває у віданні Адміністрації Державної прикордонної служби України. Поселення у квартиру здійснено на підставі спеціального ордера №198 серії А від

15.08.2005, виданого військовослужбовцю ОСОБА_4 з сім`єю в складі трьох осіб ( ОСОБА_5 дружина, ОСОБА_3 дочка). Вона зі своїми батьками - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 перебувала на квартирному обліку таких, які потребують покращення житлових умов з 10.02.2002р.

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 30.01.2014 року №61-1 «Про надання житла», затверджено рішення житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 про виключення з числа службового житла двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 28,8 кв.м., в якій проживає з 2005 року ОСОБА_4 з сім`єю в складі трьох осіб (він, ОСОБА_5 - дружина, ОСОБА_3 - дочка). З квартирного обліку ОСОБА_4 , на якому він перебуває з 10.02.2002р., зняти. Термін проходження служби ОСОБА_4 складає 22 роки.

Розпорядженням відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово- комунального господарства Луцької міської ради від 03.04.2014 №1556-р «Про приватизацію державного житлового фонду», вирішено прохання наймача ОСОБА_5 щодо приватизації квартири, в якій вона мешкає, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 задовольнити і передати вказану квартиру в приватну спільну сумісну власність. Пунктом 4 вказаного розпорядження зобов`язано Відділ реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради оформити свідоцтво про право власності на вказане житло у десятиденний термін.

Рішенням виконкому Луцької міської ради від 07.05.2014 №278-1 «Про надання житла», вирішено, що враховуючи звернення Департаменту матеріально-технічного забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України вважати таким, що втратив чинність підпункт 2.1. рішення виконавчого комітету від 30.01.2014 №61-1 " Про надання житла " (виключення з числа службового житла двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ).

Розпорядженням Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово- комунального господарства Луцької міської ради від 30.04.2014р. №626-в "Про внесення часткових змін у розпорядження про приватизацію квартир", вирішено скасувати розпорядження відділу реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради «Про приватизацію квартир державного житлового фонду» від 03.04.2014р. № 1556-р, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної класності громадянам ОСОБА_5 , ОСОБА_4 і ОСОБА_3 .

Вважає, що вищевказані рішення виконкому Луцької міської ради від 07.05.2014 №278-1 «Про надання житла» та розпорядження Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 30.04.2014 №626-в "Про внесення часткових змін у розпорядження про приватизацію квартир", якими вирішено скасувати розпорядження відділу реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради «Про приватизацію квартир державного житлового фонду» від 03.04.2014р. № 1556-р, незаконними та такими, які підлягають скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до абз.1, 3, 4, 7 ч.1 ст. 12 Закон України "Про соціальний і правовий військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української PCP та іншими нормативно-правовими актами. Військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація

надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.

Вона, як неповнолітня дитина, вселилась та проживала як член сім`ї наймача військовослужбовця ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1 і набула рівного з ним права користування жилим приміщенням , яке рішенням виконкому Луцької міської ради від 30.01.2018р. №61-1 «Про надання житла», виключено з числа службового житла та включено до державного житлового фонду.

За таких обставин, оскаржуваними рішеннями, її протиправно позбавлено права користування квартирою державного житлового фонду, а також позбавлено права на приватизацію вказаної квартири, повторно надавши їй статуту службового житла.

Рішенням Конституційного Суду від 16.04.2009 № 7-рп/2009 "У справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування)" визначено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення , вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Оскільки рішенням виконкому Луцької міської ради від 30.01.2014 №61-1 «Про надання житла» було, виключено з числа службового житла двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 28,8 кв.м, в неї виникло право на користування вказаною квартирою як об`єкта державного житлового фонду, включаючи право на його приватизацію, а розпорядженням відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 03.04.2014 №1556-р «Про приватизацію державного житлового фонду», у неї виникло право на отримання вказаної квартири у приватну власність, отже виникли правовідносини , пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, а отже самостійне скасування вказаних рішень органами місцевого самоврядування, їх структурних підрозділами не допускається.

Посилаючись на вищенаведене, позивач просить суд визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 07.05.2014 №278-1 «Про надання житла»; визнати незаконним та скасувати розпорядження відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 30.04.2014 №626-в "Про внесення часткових змін у розпорядження про приватизацію квартир"; визнати за нею право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 як на об`єкт державного житлового фонду, та визнати за нею право на її приватизацію; зобов`язати Відділ реєстру житлового фонду Департаменту житлово- комунального господарства Луцької міської ради оформити свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 згідно п.4 розпорядження Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 03.04.2014 №1556-р «Про приватизацію державного житлового фонду», та видати його ОСОБА_3 .

Відповідачем у справі Адміністрацією Державної прикордонної служби України, надіслано суду відзив на позовні вимоги ОСОБА_3 .

Відзив обґрунтовано тим, що організація забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби), а також осіб, звільнених у запас або відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, в органах Державної прикордонної служби України після звільнення та членів їх сімей, включаючи членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти під час проходження військової служби, що перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, проведенням інших організаційних заходів, визначається Інструкцією про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженою наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 1040 від 20.12.2007 року .

Згідно вимог цієї Інструкції, військовослужбовцям та членам їх сімей надаються службові житлові приміщення, що відповідають вимогам житлового законодавства. З цією метою в кожному органі Державної прикордонної служби формується фонд службового житла.

Забезпечення за рахунок Державної прикордонної служби України військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання здійснюється шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту на будівництво (купівлю) житла в установленому порядку.

Усі питання, пов`язані з наданням та забезпеченням житловою площею військовослужбовців, вирішуються за місцем проходження ними служби та перебування на обліку житловими комісіями органів Держприкордонслужби або в судовому порядку.

Службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям за місцем проходження ними військової служби за рішенням начальника органу Державної прикордонної служби за погодженням з Адміністрацією Держприкордонслужби України.

У наказі про виділення службового житла зазначається, що особа, якій надається службове житло, є військовослужбовцем Державної прикордонної служби України.

Рішенням житлової комісії Луцького прикордонного загону, службову двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , було надано військовослужбовцю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 зі складом сім`ї 3 особи (він, дружина- ОСОБА_5 , дочка - ОСОБА_3 ), з подальшим зняттям з квартирного обліку.

Крайнім місцем проходження військової служби майора ОСОБА_4 був відповідний підрозділ у ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), який було підпорядковано Азово-Чорноморському регіональному управлінню Державної прикордонної служби України.

Весною 2014 року, під час окупації Автономної Республіки Крим Російською Федерацією, та подальшої передислокації органів Державної прикордонної служби України на материкову частину України, майор ОСОБА_4 не виконав наказу щодо передислокації, не вийшов з окупованого Криму, та не з`явився до нового місця дислокації військової частини НОМЕР_1 .

Зважаючи на вчинення такого правопорушення, після проведення службового розслідування, майора ОСОБА_4 наказом Голови Державної прикордонної служби України №299-ос від 24.04.2014 року, звільнено з військової служби за пунктом «е» (через службову невідповідність) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а про зазначений факт проінформовано правоохоронні органи.

Відповідно до норм Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 1040 від 20.12.2007 року, у взаємозв`язку з нормами діючого Житлового кодексу УРСР та інших норм чинного законодавства порядок забезпечення житловими приміщеннями, включення (виключення) житлового приміщення до числа службового, стосується військовослужбовців та членів іх сімей, які проходять (проходили) військову службу в Державній прикордонній службі України за умови їх перебування на обліку, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів.

Рішення про надання службового житла, виведення його із службового житла, приймалися посадовими особами Державної прикордонної служби України під час проходження ОСОБА_4 військової служби в Державній прикордонній службі України, однак на час прийняття розпорядження Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради № 626-в від 30 квітня 2014 року "Про внесення часткових змін у розпорядження про приватизацію квартир" та рішення виконавчого комітету Луцької міської ради № 278-1 від 07 травня 2014 року "Про надання житла" ОСОБА_4 рахувався військовослужбовцем Державної прикордонної служби України. Наказом Голови Державної прикордонної служби України № 299-ос від 24.04.2014 року його звільнено з військової служби за пунктом «е» (через службову невідповідність) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому зазначені оспорювані розпорядження та рішення органів місцевого самоврядування щодо надання та приватизації житла є законними та скасуванню не підлягають.

Відповідач зазначає, що позивач ОСОБА_3 реалізує своє право на житло, будучи членом сім`ї колишнього військовослужбовця ОСОБА_4 , якому це службове житлове приміщення було надано під час проходження ним дійсної військової служби у Державній прикордонній службі України.

Крім цього, позивачем ОСОБА_3 без поважних причин пропущений встановлений чинним законодавством трирічний строк звернення до суду з вимогою про захист цивільного права, і відповідно, до цього позову, повинні бути застосовані наслідки, передбачені ст. 126 ЦПК України.

З урахуванням наведеного, представник Адміністрації Державної прикордонної служби України, просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Луцької міської ради, Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради, Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради , Адміністрації Державної прикордонної служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - про визнання незаконним та скасування розпорядження, рішення, визнання права користування житлом та зобов`язання вчинити дії.

02.02.2018р. Адміністрація Державної прикордонної служби України звернулась в суд із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про виселення із службового житлового приміщення.

Позов мотивує тим, що рішенням житлової комісії Луцького прикордонного загону, службову двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , було надано військовослужбовцю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 зі складом сім`ї (три особи - він, дружина ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_3 ), з подальшим зняттям з квартирного обліку. Останнім місцем проходження військової служби майора ОСОБА_4 був відповідний підрозділ у ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), який було підпорядковано Азово-Чорноморському регіональному управлінню Державної прикордонної служби України. Весною 2014 року, під час окупації Автономної Республіки Крим Російською Федерацією, та подальшої передислокації органів Державної прикордонної служби України на материкову частину України, майор ОСОБА_4 не виконав наказу щодо передислокації, не вийшов з окупованого Криму, та не з`явився до нового місця дислокації військової частини НОМЕР_1 .

Зважаючи на вчинення такого правопорушення, після проведення службового розслідування, майора ОСОБА_4 наказом Голови Державної прикордонної служби України №299-ос від 24.04.2014 року звільнено з військової служби за пунктом «е» (через службову невідповідність) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а про зазначений факт проінформовано правоохоронні органи.

Відповідно до ст. 124 цього Кодексу робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Згідно п.п. 2.1, 2.6 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №1040 від 20.12.2007 року (далі - Інструкція), військовослужбовцям та членам їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності в них за місцем проходження служби житла, надаються службові житлові приміщення.

Службові житлові приміщення надаються на час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби за місцем проходження ними військової служби за рішенням начальника органу Державної прикордонної служби за погодженням з Адміністрацією Держприкордонслужби України.

Відповідно п.п. 2.12., 2.13. даної Інструкції, службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в цьому або іншому населеному пункті.

Згідно п.п. 2.21., 2.22. Інструкції у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню у двомісячний термін з дня видання наказу про виключення із списків особового складу органу Державної прикордонної служби. Також підлягає виселенню зі службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї без надання іншого житлового приміщення особа, звільнення з військової служби в запас або у відставку через службову невідповідність, а також у разі, якщо особа не перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у Державній прикордонній службі України.

Посилаючись на вищенаведене, Адміністрація Державної прикордонної служби України просить суд виселити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , без надання іншого житлового приміщення, зі службового житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

06.02.2018р. в суд надійшов відзив на первісний позов ОСОБА_3 від відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради . У відзиві відповідач зазначає, що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 30.01.2014 року №61-1 «Про надання житла», на підставі ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пунктів 3,8 Положення «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4.02.1988 року № 37, затверджено рішення житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 про виключення з числа службового житла двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 28,8 кв.м., в якій проживав з 2005 року ОСОБА_4 з сім`єю в складі трьох осіб (він, ОСОБА_5 - дружина, ОСОБА_3 - дочка).

На підставі листа ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16.04.2014 №721/3399 з проханням, що у зв`язку з організаційно-штатними заходами оголошеними директивою Адміністрації Державної прикордонної служби України від 27 березня 2014 року №11, питання приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в якій проживає військовослужбовець ОСОБА_4 не розглядати та враховуючи звернення Департаменту матеріально-технічного забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 07.05.2014 №278-1 «Про надання житла» вирішено, вважати таким, що втратив чинність підпункт 2.1. рішення виконавчого комітету від 30.01.2014 №61-1 Про надання житла» (виключення з числа службового житла двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки і жилі приміщення в будівлях, що належать державі, є державним житловим фондом.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЖК УРСР, державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Ч. 1 ст. 1 18 ЖК УРСР передбачено, що службові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Виконавчий комітет Луцької міської ради діє відповідно до повноважень, визначених ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», здійснює розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; веде облік відповідно до закону житлового фонду, здійснює контроль за його використанням; здійснює контроль за станом квартирного обліку та додержанням житлового законодавства на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на відповідній території, незалежно від форм власності; видає ордери на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій.

Пунктом 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37, установлено процедуру виключення жилого приміщення з числа службових. Так, указане виключення провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації: рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Пунктом 2.2 Інструкції про організацію забезпечення жилими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.12.2007 року № 1040, передбачено, що всі рішення щодо включення (виключення) житлового приміщення до (з) числа службового приймаються Адміністрацією Державної прикордонної служби. Житлове приміщення включається (виключається) до (з) числа службового за рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням Адміністрації Державної прикордонної служби. Відповідальність за достовірність та повноту інформації у документах несе власник (власники) нерухомого майна.

З частини 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» слідує, що не підлягають приватизації, зокрема, квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових.

Луцький прикордонний загін Державної прикордонної служби, скориставшись своїм правом власника цього житла звернувся до відповідного органу місцевого самоврядування з клопотанням про виключення житла з числа службових, а пізніше про скасування свого рішення. Після прийняття рішення виконкомом Луцької міської ради про виключення в число службового житла двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 28,8 кв.м., ця квартира була закріплена за Луцьким прикордонним загоном Державної прикордонної служби, як службове житло. Виключення зазначеної квартири із числа службових також здійснювалось за належним клопотанням Луцького прикордонного загону Державної прикордонної служби рішенням виконкому Луцької міської ради відповідно до вимог, передбачених Житловим кодексом.

Виконавчий комітет Луцької міської ради, приймаючи рішення «Про надання житла», та при винесенні рішення № 61-1 від 30.01.2014 року про виключення із числа службових жилих приміщень, а пізніше скасування даного рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 07.05.2014 №278-1 «Про надання житла», на підставі клопотання Луцького прикордонного загону Державної прикордонної служби рішенням виконкому Луцької міської ради діяв в межах своїх повноважень та у відповідності до вимог ст. 118 ЖК УРСР та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37.

Обов`язку перевіряти дії Луцького прикордонного загону Державної прикордонної служби щодо включення до числа службових та виключення житла із числа службових жилих приміщень у виконкому Луцької міської ради законом не передбачено, а тому права позивача оскаржуваними рішеннями виконавчим комітетом Луцької міської ради порушені не були.

Посилаючись на наведене, у своєму відзиві, виконавчий комітет Луцької міської ради та відділ реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради просить відмовити в задоволенні первісного позову.

Крім того, представник відповідача виконавчого комітету Луцької міської ради подав клопотання про застосування строків позовної давності, щодо позову ОСОБА_3 , оскільки, на думку відповідача, такий позов подано із пропуском строків позовної давності.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.02.2017р. первісний позов ОСОБА_3 та зустрічний позов Адміністрації Державної прикордонної служби України об`єднано в одне провадження, розгляд справи проводився за правилами загального позовного провадження.

Від позивача за первісним позовом надійшов відзив на зустрічну позовну заяву Адміністрації Державної прикордонної служби України, який мотивовано тим, що відповідачі вселились та проживають у спірній квартирі як члени сім`ї наймача військовослужбовця ОСОБА_6 набули рівного з ним права користування жилим приміщенням, яке рішенням виконкому Луцької міської ради від 30.01.2014 №61-1 «Про надання житла», виключено з числа службового житла та включено до державного житлового фонду. Відповідачі використовують спірне житло. Будь-якої заборгованості по сплаті за комунальні послуги немає, що підтверджується довідкою ОСББ «На летовищі», наявної у матеріалах справи. Розпорядженням відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 03.04.2014 №1556-р «Про приватизацію державного житлового фонду», вирішено прохання наймача ОСОБА_5 щодо приватизації квартири, в якій вона мешкає, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 задовольнити і передати вказану квартиру у приватну спільну сумісну власність. На підставі вказаного рішення видавалося свідоцтво про право власності, яке в подальшому було незаконно анульовано.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема, жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української PCP (далі - ЖК УРСР). (п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав") без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. ОСОБА_4 проходив військову службу в Луцькому прикордонному загоні в період з 27.08.02 до 13.07.07, а термін проходження служби становить 22р., як зазначено в рішенні виконкому Луцької міської ради 30.01.2014 №61-1 «Про надання житла», тобто понад 10 років, що унеможливлює задоволення позову про виселення без надання іншого житла. Окрім того, на даний час минули строки позовної давності щодо звернення з даним позовом, оскільки виконкомом Луцької міської ради 30.01.2014 прийнято рішення «Про надання житла», а Адміністрацією державного прикордонної служби України 24.04.14 прийнято рішення про звільнення ОСОБА_4 з військової служби.

У відповідності до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки, а згідно ст.261 ЦК України, позовна давність обчислюється з дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник позивача ОСОБА_3 за первісним позовом просить суд застосувати строк позовної давності щодо позовної вимоги про виселення без надання іншого житла ОСОБА_4 разом з членами його сім`ї.

В судовому засіданні представник позивача первісний позов підтримав з мотивів, наведених у позовній заяві, просив відмовити в задоволенні зустрічного позову з мотивів, зазначених у відзиві.

Представники відповідачів за первісним позовом в судовому засіданні позову не визнали, подавши відзиви, та підтримали зустрічний позов, з мотивів, наведених у відзиві.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 та відповідачі за зустрічним позовом, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в судові засідання не з`являлись, судом неодноразово надсилались повідомлення про дату розгляду справи за місцем реєстрації відповідачів. Крім того, було розміщено оголошення про час та місце розгляду справи на офіційному веб-сайті судової влади України. Але ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судові засідання не з`являлись, про причини неявки суд не повідомляли, а тому суд вважає за можливе розглядати справу без них.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, подані сторонами докази в обґрунтування своїх вимог і заперечень, установив таке.

На підставі спеціального ордеру №198 серії А від 15.08.2005р., виданого військовослужбовцю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 з сім`єю в складі трьох осіб ( ОСОБА_5 дружина, ОСОБА_3 дочка), який з 10.02.2002р. перебував на квартирному обліку, як військовослужбовець, який потребує покращення житлових умов, була надана службова квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

Судом встановлено, що ОСОБА_4 проходив службу в Луцькому прикордонному загоні з 27.08.2002р. по 13.07.2007р.

Наказом від 13.07.2007р. ОСОБА_4 був переведений з Луцького прикордонного загону у ІНФОРМАЦІЯ_6 (в.ч. НОМЕР_1 ), який був підпорядкований Азово-Чорноморському регіональному управлінню Державної прикордонної служби України.

Представник Адміністрації Державної прикордонної служби України в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_4 , під час проходження служби у Луцькому прикордонному загоні перебував на квартирному обліку, житлова справа цього військовослужбовця після його переведення у Сімферопольський прикордонний загін, була відправлена за місцем служби ОСОБА_4 , а тому на даний час у Адміністрації Державної прикордонної служби України відсутня.

Згідно відомостей підрозділу УДМС України у Волинській області , витребовуваних судом, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у спірній квартирі зареєстровані з 2005 року, їх донька ОСОБА_3 з 29.01.2015р.

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 30.01.2014 року №61-1 «Про надання житла», затверджено рішення житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 про виключення з числа службового житла двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 28,8 кв.м.

На підставі розпорядження відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово- комунального господарства Луцької міської ради від 03.04.2014 №1556-р «Про приватизацію державного житлового фонду», була задоволена заява ОСОБА_5 щодо приватизації квартири, що знаходиться за вищевказаною адресою і передано цю квартиру у приватну спільну сумісну власність ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Пунктом 4 вказаного розпорядження зобов`язано, Відділ реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради зобов`язано оформити свідоцтво про право власності на вказане житло у десятиденний термін.

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 07.05.2014 №278-1 «Про надання житла», з урахуванням звернення Департаменту матеріально-технічного забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України , вирішено вважати таким, що втратив чинність підпункт 2.1. рішення виконавчого комітету від 30.01.2014 №61-1 " Про надання житла " , а саме: виключення з числа службового житла квартири АДРЕСА_1 .

Розпорядженням Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово- комунального господарства Луцької міської ради від 30.04.2014р. №626-в "Про внесення часткових змін у розпорядження про приватизацію квартир", скасовано розпорядження відділу реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради «Про приватизацію квартир державного житлового фонду» від 03.04.2014р. № 1556-р про те, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної класності громадянам ОСОБА_5 , ОСОБА_4 і ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011, держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української PCP та іншими нормативно-правовими актами. Військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація

надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.

Згідно ст.ст.118, 121 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило,

окремі квартири. Порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами

законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу

управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Організація забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби), а також осіб, звільнених у запас або відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, в органах Державної прикордонної служби України після звільнення та членів їх сімей, включаючи членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти під час проходження військової служби, що перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, проведенням інших організаційних заходів, визначається Інструкцією про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженою наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 1040 від 20.12.2007 року.

Згідно з п.2.21 вказаної Інструкції, у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню , якщо інше не передбачено законодавством.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , після переведення на службу, згідно з наказом від 13.07.2007р., у Сімферопольський прикордонний загін, всупереч вимогам Інструкції «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України» та вимог ст.124 ЖК УРСР , не звільнив спірну службову квартиру разом із своїми членами сім`ї, хоча проживав разом з ними за місцем служби в Автономній республіці Крим.

Відповідно до ч.2 ст.8 ЖК УРСР, переведення жилих будинків і жилих приміщень відомчого і громадського житлового фонду в нежилі провадиться за пропозиціями відповідних міністерств, державних комітетів, відомств і

центральних органів громадських організацій.

Суд дійшов висновку, про неправомірність рішення житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , про виключення з числа службового житла спірної квартири та рішення виконкому Луцької міської ради від 30.01.2014р. №61-1 «Про надання житла», оскільки ОСОБА_4 , не проживав у спірній квартирі на час ухвалення цих рішень.

Згідно з ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир , здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі , в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири .

Відповідно до ч.2 ст.2 цього Закону , не підлягають приватизації, зокрема, квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових,

Розпорядженням відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово- комунального господарства Луцької міської ради від 03.04.2014 №1556-р «Про приватизацію державного житлового фонду», було вирішено прохання наймача ОСОБА_5 щодо приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_2 задовольнити і передати вказану квартиру в приватну спільну сумісну власність ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Пунктом 4 вказаного розпорядження зобов`язано Відділ реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради оформити свідоцтво про право власності на житло у десятиденний термін.

Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку, що переведення квартири за вищевказаною адресою із числа службових в державний житловий фонд відбулося з порушенням вимог законодавства, а тому проведення приватизації цієї квартири є неправомірним.

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 16.11.2017р. (кримінальне провадження №0000155), у березні 2014 року , військовослужбовці Азово-Чорноморського регіонального управління прикордонної служби України, у т.ч. Сімферопольського прикордонного загону,у тому числі ОСОБА_4 , діючи за попередньою змовою групою осіб, не з`явились на службу під час переведення з тимчасово окупованої території АР Крим до нового місця служби у м.Херсон, з метою ухилитися від військової служби.

Прокурор військової прокуратури Херсонського гарнізону Південного регіону України старший лейтенант юстиції Антоненко С.О., розглянувши матеріали досудового розслідування кримінального провадження №0000155, відомості про яке 16.11.2015р. були внесені до ЄРДР за ч.2 ст.408 КК України, встановивши наявність достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення, відповідно до ст.ст.42, 276-278 КК України, повідомив ОСОБА_4 про те, що він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.408 КК України, -дезертирство за попередньою змовою групою осіб.

Згідно цього повідомлення про підозру, ОСОБА_4 підозрюється у тому, що він, будучи військовослужбовцем Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України, діючи умисно, в березні 2014 року, перебуваючи на території м. Ялта АР Крим, вчинив дезертирство за попередньою змовою групою зсіб, тобто нез`явлення на службу, у зв`язку із переведенням в Азово-Чорноморське регіональне управління (м. Херсон), з метою ухилитись від військової служби, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 408 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 , проходив військову службу у Азово-Чорноморському регіональному управлінні ДПС України, на посаді заступника начальника відділу державної прикордонної служби, яка у березні 2014 року знаходилося в м. Ялта АР Крим.

Будучи військовослужбовцем, ОСОБА_4 , згідно вимог ст. ст. 11, 16, 41, 58, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, до ст.ст. 1 - 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, показувати приклад дисциплінованості, неухильного виконання вимог законодавства, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.

Незважаючи на викладене, ОСОБА_4 вчинив військовий злочин за наступних обставин.

Так, згідно наказів Адміністрації ДПС України №23 від 22.03.2014 року та №11т від 27.03.2014 року Сімферопольському прикордонному загону та Азово-Чорноморському регіональному управлінню було змінено місце дислокації у м.Сімферополі, з переведенням цих підрозділів до м. Херсона.

Накази про переведення вказаних підрозділив, з необхідністю прибуття військовослужбовців до м. Херсона в термін до 31 березня 2014 року встановленим порядком було доведено до ОСОБА_4 .

Проте, майор ОСОБА_4 , діючи за попередньою змовою групою осіб з іншими військовослужбовцями Азово-Чорноморського регіонального управління ДПС України, з метою ухилитись від військової служби, діючи на порушення вказаних вище статутних вимог, у березні 2014 року, перебуваючи в м. Ялта АР Крим, без поважних причин не з`явились на службу у разі переведення в Азово-Чорноморське регіональне управління (м. Херсон), продовжуючи ухилятися від служби до цього часу.

Таким чином, військовослужбовець ОСОБА_4 , за викладених вище обставин, підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.408 КК України- дезертирстві, вчиненому за попередньою змовою групою осіб військовослужбовців, тобто нез`явленні на службу у разі переведення з метою ухилитись від військової служби.

31.01.2016р. прокурором військової прокуратури Херсонського гарнізону Південного регіону України оголошено в розшук ОСОБА_4 , в постанові зазначено, що ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , майор, заступник начальника відділу прикордонної служби «Чорноморське» 3 категорії (тип Б) підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.408 КК України, дезертирство за попередньою змовою групою осіб, переховується від органів досудового розслідування та суду, і продовжує злочинну діяльність.

Отже, аналізуючи вказані обставини, суд дійшов висновку, що станом на 27.03.2014р., ОСОБА_4 фактично вже не був військовослужбовцем Збройних Сил України, хоча і звільнений зі Збройних Сил України 24.04.2014р., згідно наказу Державної прикордонної служби України №299-ОС від 24.04.2014р.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 звільнено з військової служби за пунктом «е» (через службову невідповідність) частини 6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», без права носіння військової форми одягу та виключено із списків особового складу 79 Прикордонного Загону.

Рішенням Конституційного Суду від 16.04.2009 № 7-рп/2009 "У справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування)" визначено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення , вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку, що виконавчий комітет Луцької міської ради, та відділ реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради , не вправі були скасовувати ухвалені ними ж вищевказані рішення.

Разом з тим, суд, аналізуючи обставини, за яких спірна службова квартира безпідставно була виключена із числа службових після чого в порушення вимог ст.ст.124, 118 ЖК УРСР, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» було видано розпорядження про приватизацію цієї квартири на трьох осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 вважає, що позивач ОСОБА_3 право якої є похідним від права її батька, якому, як військовослужбовцю Збройних Сил України, була надана службова квартира, не набула, в силу вказаних обставин, право на користування цією квартирою та відповідно не має права на її приватизацію.

А тому, в задоволенні позову ОСОБА_3 до виконавчого комітету Луцької міської ради, відділ реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області, Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області, Адміністрації Державної прикордонної служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання незаконним та скасування розпорядження, рішення, визнання права користування житлом та зобов`язання вчинити дії слід відмовити .
Як слідує з листа управління освіти Луцької міської ради від 06.12.2018р. ОСОБА_3 навчалась у комунальному закладі «Луцький НВК №9» Луцької міської ради з 2005 по 2007роки, вибула 28.09.2007р. в школу-гімназію №2 м. Семемнівка Чернігівської області (наказ від 28.09.2007р. №55-у). Прибула 29.09.2009р. у 5-Г клас комунального закладу «Луцький НВК №26» Луцької міської ради і вибула з вказаного освітнього закладу 04.12.2008р. в Автономну Республіку Крим (наказ від 04.12.2009р. №850).

З вищевказаного випливає, що позивач ОСОБА_3 вибула із спірної квартири в Автономну Республіку Крим у віці 10-ти років.

Судом встановлено, що на даний час квартира за адресою: АДРЕСА_2 , є службовою квартирою Державної прикордонної служби України. ОСОБА_3 , якому надавалось спірне житло, звільнений з числа військовослужбовців.

Згідно наказу №1040 від 20.12.2007р. Адміністрації Державної прикордонної служби України «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України» підлягає виселенню зі службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї без надання іншого житлового приміщення особа, звільнена з військової служби в запас або у відставку: через службову невідповідність.

Відповідно до ст.124 ЖК УРСР, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які

виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним

бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з

усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

ОСОБА_4 та члени його сім`ї , і, зокрема, позивач ОСОБА_3 не відноситься до переліку осіб? які не підлягають виселенню відповідно до вимог ст.125 ЖК УРСР.

Відповідачами у первісному позові : виконавчим комітетом Луцької міської ради ,відділом реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області та Адміністрацією Державної прикордонної служби України заявлено клопотання про застосування строку позовної давності щодо позову ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.255 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Аналізуючи встановлені судом обставини у справі, норми діючого законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_1 безпідставно була переведена із службової в державний житловий фонд, і в подальшому незаконно ухвалено рішення щодо її приватизації на ім`я ОСОБА_5 та членів її сім`ї розпорядженням відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово- комунального господарства Луцької міської ради від 03.04.2014 №1556-р «Про приватизацію державного житлового фонду».

Рішення, яке оскаржує позивач ОСОБА_3 ухвалені 07.05.2014р. та 30.04.2014р.

З позовом, який розглядається судом, ОСОБА_3 звернулась 25.10.2017р. , тобто після спливу 3-х річного строку для звернення в суд.

Із заявою про поновлення пропущеного строку ОСОБА_3 в суд не зверталась.

А тому, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 пропустила строк звернення в суд із позовом без поважних причин і підстав для його поновлення немає.

Представником позивача у первісному позові також заявлено вимогу про застосування строку позовної давності щодо позову Адміністрації державного прикордонної служби України до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про виселення із службового житлового приміщення .

Суд не приймає до уваги такі доводи представника позивача у первісному позові, щодо застосування строку позовної давності з наступних підстав.

Згідно з ч. ч.2, 3 ст.64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї .

Отже, право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) наймача є похідним від такого права останнього.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Керуючись статтею 125 ЖК УРСР і пунктом 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 4 лютого 1988 року N 37, суд дійшов висновку, що відповідачі не входять до переліку осіб, яких не може бути виселено зі службового житла без надання іншого жилого приміщення. Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Згідно з висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 6 березня 2018 року у справі N 607/15489/15-ц, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення (пункт 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" (Постанова N 5)).

Великою Палатою Верховного Суду у справі № 653/1096/16-ц, від 04.07.2018р. висловлена позиція , що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Отже, позов про виселення є негаторним, і в даному випадку строки позовної давності не застосовуються.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" ("Connors v. the United Kingdom"), заява N 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява N 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється "згідно із законом", не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як "необхідне в демократичному суспільстві".

Статті 124 - 125 ЖК УРСР передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.

Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 653/1096/16-ц, від 04.07.2018р. звертає увагу на те, що ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що оскільки втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі "Каракуця проти України" ("Karakutsya v. Ukraine"), заява N 18986/06, § 71).

Таким чином, аналізуючи наведене, суд дійшов висновку про обгрунтованість зустрічного позову про виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 із спірного житлового приміщення, який на час приватизації цієї квартири не був військовослужбовцем Збройних Сил України, вчинив дезертирство за попередньою змовою групою осіб у березні 2014року, тобто не з`явився на службу з метою ухилення від військової служби у Збройних Силах України (вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.408 КК). Отже, суд переслідує легітимну мету-захист інтересів економічного добробубуту України та прав інших осіб, а саме: військовослужбовців Збройних Сил України, які потребують житло, а тому порушень ст.8 Конвенції про захист прав людини не вбачає.

Як слідує із змісту ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 підлягають стягненню на користь Адміністрації державного прикордонної служби України понесені останньою судові витрати у розмірі 1762 грн. за звернення в суд з позовом.

Керуючись ст. ст. 2, 5, ч.3 ст.12, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 118, 121-124 ЖК УРСР, ст.ст. 8,23, 4 Конституції України , суд, -

ухвалив :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до виконавчого комітету Луцької міської ради, відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області, Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради, Адміністрації Державної прикордонної служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання незаконним та скасування розпорядження, рішення, визнання права користування житлом та зобов`язання вчинити дії відмовити .

Зустрічний позов Адміністрації державного прикордонної служби України (01601, вул.Володимирська, 26 м.Київ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_5 ) про виселення з службового житлового приміщення задовольнити.

Виселити ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_5 ) із службового житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_5 ) на користь Адміністрації державного прикордонної служби України (01601, вул.Володимирська, 26 м.Київ, ) 1762 грн. судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачем у справі за первісним позовом (відповідачем за зустрічним позовом) є: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 )

Відповідачем за первісним позовом є: виконавчий комітет Луцької міської ради (43025, м.Луцьк, вул.Богдана Хмельницького, 19)

Відповідачем за первісним позовом є: відділ реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області (43025, м.Луцьк, вул.Богдана Хмельницького, 40-А)

Відповідачем за первісним позовом: Департамент житлово-комунального господарства Луцької міської ради (43025, м.Луцьк, вул.Богдана Хмельницького, 40-А).

Відповідачем у справі за первісним позвом (позивачем за зустрічним позовом) є : Адміністрація Державної прикордонної служби України (01601, вул.Володимирська, 26 м.Київ)

Відповідачем за зустрічним позовом є: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідачем за зустрічним позовом є : ОСОБА_5 ( АДРЕСА_5 )

Суддя Луцького міськрайонного суду Л.В. Івасюта