Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 699/678/16-ц

провадження № 61-11823св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 31 січня 2017 року у складі суддів: Карпенко О. В., Бабенка В. М., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину.

Позовну заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 28 серпня 1993 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі у сторін народилася донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між сторонами не розірвано.

Позивачка зазначає, що донька знаходиться на її утриманні, а відповідач, який проживає окремо, допомоги на її утримання не надає, а тому просила суд стягнути із відповідача на її користь аліменти на доньку у твердій грошовій сумі у розмірі 2 500 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 22 листопада 2016 року у складі судді Савранського О. А. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі щомісячно у розмірі 2 000 грн до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

У іншій частині вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що малолітня ОСОБА_3 проживає разом з матір'ю окремо від ОСОБА_2, має захворювання очей і потребує лікування, а у зв'язку із цим і відповідної матеріальної допомоги, яку відповідач має змогу надавати.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 31 січня 2017 року рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 22 листопада 2016 року змінено в частині визначення способу стягнення аліментів.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Згідно із довідкою від 03 листопада 2016 року № 209 про доходи ОСОБА_2 відповідач має постійне місце роботи та регулярний дохід, що дає підстави для присудження аліментів саме у частці від такого доходу.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_2 має, крім заробітної плати, й інші доходи, про які сам надавав інформацію під час розгляду справи, тому суд першої інстанції прийняв правильне рішення про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Заперечуючи проти доводів касаційної скарги, ОСОБА_2 вказував на правомірність висновків апеляційного суду щодо зміни способу стягнення аліментів, оскільки він обіймає посаду менеджера у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 та отримує щомісячну заробітну плату у фіксованому розмірі.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 28 серпня 1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі у сторін народилася донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між сторонами не розірвано.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом статті 180 СК України (тут і далі - у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно із частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до пунктів 1, 3, частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Положеннями статті 183 СК України передбачено, що розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 184 СК України).

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до частини третьої статті 70 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Таким чином, підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.

Апеляційний суд правильно визначив, що наявні у справі докази,зокрема довідка від 03 листопада 2016 року № 209 про доходи ОСОБА_2 (а. с. 32), свідчать про наявність у відповідача - платника аліментів постійного місця роботи та регулярного доходу, що дає підстави для присудження з нього аліментів саме у частці від такого доходу, а не у твердій грошовій сумі, як визначив суд першої інстанції.

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк