Справа № 297/516/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в складі головуючого Фейір О. О., з участю секретаря судового засідання Кузьма Т.В., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та Берегівський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Берегівського районного суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 27.10.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 17249, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості в розмірі 166173,45 гривень та витрат за вчинення виконавчого напису в розмірі 1800 гривень.

Позовні вимоги мотивовано тим, що виконавчий напис від 27.10.2017 року є таким, що не підлягає виконанню, оскільки з моменту фактичного виконання рішення про стягнення боргу (24 квітня 2013 року) до вчинення виконавчого напису минуло більше чотирьох років, у звязку з чим в нотаріуса не було жодних підстав для вчинення такого напису. Тому позивач вважає, що відповідачем пропущено строк, протягом якого він міг звернутися із заявою про вчинення оскаржуваного виконавчого напису та не надано нотаріусу повну та достовірну інформацію щодо наявності безспірного боргу.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги повністю та просив їх задоволити.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні також просив задоволити позов ОСОБА_1 з підстав, викладених в ньому. Просив суд не брати до уваги відзив відповідача, оскільки, як вбачається з такого, відзив стосується зовсім іншої справи, адже в такому представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_5 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає задоволенню, де третьою особою є приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_6

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 Пояснив, що твердження позивача про те, що його заборгованість не є безспірною і таке виключало виконання нотаріусом виконавчого напису, не є правильним, оскільки Верховним Судом України розяснено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не перевіряє безспірність заборгованості, а тільки перевіряє наявність документів з урахуванням Переліку документів, за якими стягнення проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів.

Крім того, відповідач подав відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову. Відзив мотивовано тим, що в постанові Верховного Суду України № 6-158цс15 від 20.05.2015 року встановлено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не перевіряє безспірність заборгованості, а лише перевіряє наявність необхідних документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку, тому відповідач вважає, що вказане спростовує твердження ОСОБА_1 про те, що правовідносини, які виникли з кредитних правовідносин, є спірними. Щодо порушення строку, протягом якого кредитор вправі звернутись до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, відповідач зазначає, що договірні правовідносини не розривались та не припинялись і момент виникнення права вимоги не обумовлюється лише положеннями укладеного між сторонами договору та не ставиться в залежність від факту ухвалення судом рішення. Також відзив мотивовано тим, що для вчинення виконавчого напису відповідачем нотаріусу було подано всі необхідні документи, а тому у нотаріуса не було підстав для відмови у видачі виконавчого напису (а. с. 54-55).

Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, однак подав заяву про те, що просить розглянути дану справу без його участі (а. с. 87).

Представник третьої особи Берегівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області в судове засідання також не зявився, будучи повідомленим про час та місце судового розгляду справи належним чином.

Заслухавши пояснення учасників розгляду справи, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази на ствердження цих обставин, суд приходить до наступного.

26 лютого 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № МКХRRC07830019, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 6708,89 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Дане вбачається з копії рішення Берегівського районного суду Закарпатської області № 297/2483/14-ц від 13.11.2014 року (а. с. 11-12).

18 жовтня 2007 року суддею Берегівського районного суду Закарпатської області було видано судовий наказ № 2н-199/07 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за вищевказаним кредитним договором в розмірі 8851,90 гривень (а. с. 7).

Як вбачається з копії витягу з виконавчого провадження, а також з копії вищевказаного рішення суду від 13.11.2014 року, суму боргу в розмірі 8851,90 гривень позивачем ОСОБА_1 було сплачено, виконавче провадження з виконання судового наказу від 18.10.2007 року завершено 24 квітня 2013 року у звязку з фактичним повним виконанням судового рішення (а. с. 9-10).

В подальшому, в 2014 році, ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № МКХRRC07830019 від 26.02.2007 року в розмірі 100798,33 гривень, однак рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області № 297/2483/14-ц від 13.11.2014 року в задоволенні позову було відмовлено, оскільки ОСОБА_1 сплатив борг, визначений судовий наказом за цим же кредитним договором, тоді як ПАТ КБ «Приватбанк» безпідставно продовжував нараховувати заборгованість за даним кредитним договором (а. с. 11-12).

Вказане рішення Берегівського районного суду Закарпатської області залишено без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 23.12.2014 року (а. с. 13-15).

Як вбачається з копії виконавчого напису, 27 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 17249, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» не сплачену в строк за кредитним договором № МКХRRC07830019 від 26.02.2007 року суму заборгованості за період з 26.02.2007 року по 31.08.2017 року в розмірі 166173,45 гривень (а. с. 17-18). Виконавчий напис вчинено на підставі ст. ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та відповідно до п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою КМУ від 29.06.1999 року № 1172.

23 січня 2018 року головним державним виконавцем Берегівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Закарпатській області ОСОБА_7 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 17249 від 27.10.2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошових коштів у розмірі 166173,45 гривень (а. с. 20).

Так, ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Відповідно до п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси.

Відповідно до вимог ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 Переліку документів для одержання виконавчого напису, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, для одержання виконавчого напису за кредитним договором додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.

Згідно з вимогами ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

У п. 10 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснено, що однією з об'єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред'явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з'ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі.

Згідно з висновками Верховного суду України, що містяться у правовій позиції, висловлені ВС України в постанові від 29.10.2014 року у справі № 6-169цс14, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожен черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту ( місяця, дня) невиконання позичальниками кожного з цих зобовязань.

Тобто, із вказаних норм права вбачається не тільки обмеженість строками можливості вчинення напису нотаріусом, а й що така заборгованість або інша відповідальність боржника має бути безспірною і не потребує додаткового доказування.

Тому суд, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом з тим, згідно з ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що при вчиненні напису нотаріус отримував від банку та від позивача первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо). Відповідач не надав суду жодних документів на підтвердження безспірності своїх вимог, розрахунки заборгованості, вимог до боржника про погашення заборгованості тощо, не довів належними доказами обставини, на які посилався, заперечуючи проти позову, тому суд приходить до висновку, що у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком, суми штрафних санкцій та процентів, зазначені у написі, є безспірними.

Крім того, як судом вище встановлено, ПАТ КБ «Приватбанк» уже звертався до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № МКХRRC07830019 від 26.02.2007 року в розмірі 100798,33 гривень, однак рішенням суду Закарпатської області № 297/2483/14-ц від 13.11.2014 року в задоволенні позову було відмовлено. Вказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін ухвалою апеляційного суду.

Дані обставини підтверджують те, що заборгованість не можна вважати безспірною.

Щодо твердження позивача про те, що у нотаріуса не було підстав для вчинення виконавчого напису також з огляду на те, що з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років, суд не може перевірити таке належним чином, оскільки жодних розрахунків заборгованості суду не надано, що унеможливлює перевірку строку, з якого проводилось нарахування окремо заборгованості по відсоткам, комісії, пені та штрафів.

Отже, нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом, та дотримання стягувачем вимог закону щодо трирічного строку подання про вчинення виконавчого напису з часу настання у нього права на звернення з вимогами по кожному окремому щомісячному платежу, чим нотаріус порушив норми ст. 88 Закону України «Про нотаріат».

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 50, 87-91 Закону України «Про нотаріат», ч. 6 ст. 259, ст. ст. 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

рішив:

Позовні вимоги задоволити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 27.10.2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 17249, щодо стягнення з ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь ПАТ КБ «Приватбанк», , заборгованості в розмірі 166173,45 гривень та витрат за вчинення виконавчого напису в розмірі 1800 гривень.

З повним текстом рішення сторони можуть ознайомитись 18 грудня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя ОСОБА_8.