Постанова

Іменем України

17 жовтня2018 року

м. Київ

справа № 623/2353/16-ц

провадження № 61-29775 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Стрільчука В. А.

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - Відкрите акціонерне товариство «Ізюмський тепловозоремонтний завод»,

відповідачі: виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області, ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 червня 2017 року у складі судді Одарюка М. П. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року Відкрите акціонерне товариство «Ізюмський тепловозоремонтний завод» в особі арбітражного керуючого, ліквідатора Саутенка С. О. (далі - ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод») звернулося до суду з позовом до виконавчого комітету Ізюмської міської ради,

ОСОБА_1 про виселення та зобов'язання скасувати реєстрацію місця проживання.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 2004 року, ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» набуло у власність квартиру АДРЕСА_1

Постановою Господарського суду Харківської області від 03 грудня 2014 року ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод»визнано банкрутомта відкрито ліквідаційну процедуру.

У ході проведення ліквідаційної процедури ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» виявлено факт незаконного надання квартирі АДРЕСА_1 статусу службової, та видачу виконавчим комітетом Ізюмської міської ради ордеру ОСОБА_1 на вселення у зазначене житлове приміщення у складі трьох осіб.

За клопотанням арбітражного керуючого на ліквідацію ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод», рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 01 липня 2014 року скасовано рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 25 вересня 2013 року № 0712 «Про визнання квартири АДРЕСА_1 службовою».

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 21 червня 2016 року визнано недійсним ордер на зазначене житлове приміщення.

Наказом ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» № 21/к-зв від 10 лютого 2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади двірника адміністративної будівлі на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України).

Посилаючись на те, що відповідач у добровільному порядку не виселяється зі спірної квартири, а виконавчий комітет Ізюмської міської ради не скасовує реєстрацію відповідача та членів його сім'ї у зазначеній квартирі, що унеможливлює включення її до складу ліквідаційної маси товариства, позивач просив виселити ОСОБА_1, його дружину ОСОБА_3 та їх сина - ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1, та зобов'язати виконавчий комітет Ізюмської міської ради скасувати реєстрацію їх місця проживання у зазначеній квартирі.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 червня 2017 року позов задоволено.

Зобов'язано виконавчий комітет Ізюмської міської ради скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у квартирі

АДРЕСА_1

Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано посиланням на те, що правові наслідки визнання недійсним за рішенням суду ордеру на спірне житлове приміщення дають підстави для висновку, що у ОСОБА_1 не виникло право на вселення у квартиру АДРЕСА_1, а тому він та члени його сім'ї підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. Оскільки реєстрація місця проживання особи скасовується у разі її проведення з порушенням вимог законодавства, суд вважав обгрунтованими і вимоги позивача про зняття відповідача та членів його сім'ї з реєстраційного обліку у спірній квартирі.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 червня 2017 року у частині вирішення вимог про зобов'язання скасувати реєстрацію місця проживання, та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у їх задоволенні.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» про виселення, апеляційний суд вважав його законним та обгрунтованим, оскільки відповідно до статей 124, 125 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), пункту 34 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР №37 від 04 лютого 1988 року «Про службові жилі приміщення» внаслідок припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією, право на користування службовим житлом вичерпало свою дію, а тому робітник, якому було надано таке житло, підлягає виселенню з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Ураховуючи, що ордер на вселення відповідача у квартиру визнано недійсним, а також те, що спірна квартира не відноситься до державного або громадського фонду, відповідно до відомостей бухгалтерського обліку належить до основних фондів підприємства, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно не застосував до спірних правовідносин статтю 117 ЖК Української РСР щодо обов'язку надання особам іншого жилого приміщення.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від

12 жовтня 2017 року у частині залишення без змін рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позивача про виселення.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що задовольняючи позовні вимоги ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод», суди попередніх інстанцій не звернули увагу на його доводи про незаконність рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області № 0353 від 01 липня

2014 року «Про скасування рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 25 вересня 2013 року №0712 «Про визнання квартири АДРЕСА_1 службовою», яке оскаржується ним у Харківському апеляційному адміністративному суді, а також на те, що він був звільнений із займаної посади у зв'язку з ліквідацією підприємства за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Крім того, судами не було встановлено, що ордер на жиле приміщення визнано недійсним внаслідок його неправомірних дій, а тому відсутні підстави для виселення його та членів сім'ї без надання іншого житлового приміщення.

Зазначав, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 належить до основних фондів ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод», а тому з урахуванням процедури його ліквідації та згоди Ізюмської міської ради на прийняття її до комунальної власності, квартира має бути передана у власність територіальної громади міста Ізюм.

Вказував на допущені судами процесуальні порушення, зокрема щодо не залучення до участі у справі органу опіки та піклування для захисту законних прав неповнолітньої дитини, яка підлягає виселенню.

Станом на дату розгляду цієї справи відзиви на касаційну скаргу не надійшли.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

23 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 26 квітня 2012 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» на посаду контрольного майстра ВТК заводоуправління.

З 22 липня 2013 року його переведено на посаду двірника адміністративної будівлі заводоуправління з оплатою відповідно до штатного розкладу.

25 вересня 2013 року рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради №0712 «Про визнання квартири АДРЕСА_1 службовою», за клопотанням керуючого санацією ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» - Костюка О. Г. у межах здійснення процедури санації товариства, належну на праві власності ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 36,1 кв. м та загальною площею 60,9 кв. м визнано службовою.

У подальшому за клопотанням керуючого санацією боржника - Костюка О. Г., виконавчим комітетом Ізюмської міської ради прийнято рішення від

25 грудня 2013 року № 0921 про надання вищевказаної квартири ОСОБА_1, склад сім`ї три особи.

На підставі рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 25 грудня 2013 року № 0921, 13 січня 2014 року ОСОБА_1 на сім'ю у складі трьох осіб (він, дружина, неповнолітня дочка) видано службовий ордер на зазначене житлове приміщення.

01 липня 2014 року виконавчим комітетом Ізюмської міської ради за наслідками розгляду клопотання керуючого санацією ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» щодо скасування рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради № 0712 від 25 вересня 2013 року, прийнято рішення № 0353 «Про скасування рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 25 вересня 2013 року № 0712 «Про визнання квартири АДРЕСА_1 службовою».

Постановою Господарського суду Харківської області від 03 грудня 2014 року ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод»визнано банкрутомта відкрито ліквідаційну процедуру.

10 лютого 2015 року ОСОБА_1, на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України звільнено з посади двірника адміністративної будівлі ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод», у зв'язку з проведенням ліквідаційної процедури товариства.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25 листопада 2015 року у справі № Б-39/02-09 арбітражного керуючого Костюка О. Г. усунено від виконання обов'язків ліквідатора ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод». Ліквідатором ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод»призначено арбітражного керуючого Саутенко С. О. та зобов'язано виконати ліквідаційну процедуру у повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 21 червня 2016 року по справі № Б-39/02-09 визнано недійсним ордер № 016086 від 13 січня 2014 року на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 36,1 кв. м та загальною площею 60,9 кв. м.

Зазначене судове рішення набрало законної сили, а тому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що правовим наслідком визнання недійсним виданого ОСОБА_1 ордеру на вселення у спірне житлове приміщення, є відсутність підстав для вселення відповідача у зазначене житлове приміщення, а відтак обгрунтованість вимог ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» про його виселення.

З мотивувальної частини ухвали Господарського суду Харківської області від

21 червня 2016 року, у рамках розгляду якої вирішувалася заява ліквідатора

ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» про визнання недійсним ордеру на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 убачається, що підставою визнання недійсним ордеру, виданого на ім'я ОСОБА_1 стала низка порушень, допущених як при переведенні приміщення у статус службового, так і його видачі відповідачу, оскільки ОСОБА_1, у порушення вимог Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР № 37 від 04 лютого 1988 року «Про службові жилі приміщення», не було подано до адміністрації товариства заяви з проханням про надання службового приміщення для проживання, довідки з місця проживання та заяв від членів його сім'ї, які повинні були дати письмову згоду на своє проживання у такому.

Крім того, як установлено наведеним вище судовим рішенням, на час надання ордеру на зайняття службового приміщення ОСОБА_1 та члени його сім'ї мали постійне місце проживання та перебування у м. АДРЕСА_1, і з часу надання службової квартири, тобто з 13 січня 2014 року по дату постановлення ухвали про визнання недійсним ордеру, ОСОБА_1 та члени його сім'ї до вказаного житлового приміщення не вселялися та продовжували проживати за попередньою адресою.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином обставини, встановлені у господарській справі при розгляді заяви ліквідатора ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод»про визнання недійсним ордеру на спірне житлове приміщення не підлягають доказуванню та є преюдиційними, оскільки вони вже встановлені у порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому необхідність у їх повторному встановленні відсутня. Такі правила спрямовані на додержання процесуальної економії уновому процесі.

Ураховуючи наведене, викладені у касаційній скарзі ОСОБА_1 твердження щодо законності вселення його до квартири АДРЕСА_1 та постійного у ній проживання з січня 2014 року, є необгрунтованими.

Відповідно до статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

За правилами частин першої, другої статті 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Задовольняючи вимоги ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» про виселення відповідача та членів його сім'ї зі спірного житлового приміщення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що ОСОБА_1 не набув права користування ним, оскільки виданий йому ордер № 016086 від 13 січня 2014 року, який є єдиним правоустановчим документом, що дає право на вселення, визнано недійсним ухвалою Господарського суду Харківської області від 21 червня 2016 року.

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як визначено у § 40, 41, 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (№ 30856/03 від 02 грудня 2010 року «поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем».

«Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла».

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Аналіз спірних правовідносин та встановлених фактичних обставин справи, не спростовує висновки судів про законність та обгрунтованість позовних вимог ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» про виселення відповідача зі спірної квартири, а тому зазначене не може вважатися надмірним втручанням держави у його право на повагу до житла.

Відповідно до статті18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Оскільки право дітей на користування житловим приміщення є похідним від наявності такого права у члена сім'ї, посилання у касаційній скарзі на порушення прав малолітньої особи на користування спірним житловим приміщенням, за відсутності такого права у ОСОБА_1, не заслуговують на увагу.

Відповідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року зупинено виконання рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 червня

2017 року та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня

2017 рокудо закінчення касаційного провадження у справі, виконання цих судових рішень підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 червня

2017 року у не скасованій після апеляційного перегляду частині, та рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року залишити без змін .

Поновити виконання рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 червня 2017 року у частині залишеній без змін рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак

Г. І. Усик