Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 465/5368/14

провадження № 61-14049св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «КредоБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «КредоБанк» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 року у складі судді Мартьянової С. М. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «КредоБанк» (далі - ПАТ «КредоБанк») про повернення банківського вкладу, виплату відсотків та відшкодування моральної шкоди.

Позовну заяву мотивовано тим, що 19 грудня 2013 року між нею та ПАТ «КредоБанк» укладено договір банківського вкладу № 2630/64/663186 на три місяці на суму 190 000 грн.

Також 19 грудня 2013 року між нею та ПАТ «КредоБанк» укладено договір банківського вкладу № 2630/64/663190 на три місяці на суму 84 072 грн 15 коп.

Кошти в розмірі 84 072 грн 15 коп. вона забрала після закінчення дії договору. 28 січня 2014 року вона переоформила договір банківського вкладу на суму 190 000 грн під 17 % річних на три місяці. Під час переоформлення договору від 19 грудня 2013 року на вимогу працівника банку вона повернула договір та залишила картку, на яку нараховувалися відсотки за договором.

31 січня 2014 року працівники банку надали ОСОБА_1 депозитний договір № 2630/70/668383 банківського вкладу «Стандарт» від 28 січня 2014 року на суму 190 000 грн під відсоткову ставку 17 % річних, а також її картку.

12 травня 2014 року позивач звернулася до ПАТ «КредоБанк» з проханням видати кошти з поточного рахунку, але банк у видачі коштів відмовив, посилаючись на відсутність коштів на рахунку.

На підставі заяви ПАТ «КредоБанк» від 05 березня 2014 року слідчим Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області 07 березня 2014 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження № 0000143 щодо зняття та привласнення коштів з депозитних рахунків клієнтів ПАТ «КредоБанк».

Оскільки позивач особисто коштів з поточного рахунку не знімала, то вона просила на підставі статей 15, 16, 20, 23, 368, 611, 625 ЦК України і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути з ПАТ «КредоБанк» на її користь 190 000 грн депозитного вкладу, 8 052 грн 87 коп. процентів, 11 503 грн 92 коп. інфляційних втрат, 1 930 грн 80 коп. - 3 % річних та 20 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «КредоБанк» на користь ОСОБА_1 190 000 грн депозитного вкладу, 8 052 грн 87 коп. процентів, 11 503 грн 92 коп. інфляційних втрат, 1 930 грн 80 коп. - 3 % річних за період з 28 квітня по 22 серпня 2014 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не виконав свого обов'язку перед позивачем щодо повернення коштів, чим порушив його право як споживача на своєчасне виконання такого обов'язку та вимоги статті 625 ЦК України, у зв'язку з чим зобов'язаний сплатити загальну суму боргу, з урахуванням встановленого законодавством індексу інфляції, 3 % річних за весь час прострочення за період з 28 квітня 2014 року до моменту звернення до суду 22 серпня 2014 року.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «КредоБанк» задоволено частково. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 року змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення посилання на статті 1058, 1060 ЦК України. В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про повернення банківського вкладу, виплату відсотків та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції посилаючись одночасно на положення статей 1058-1060 ЦК України й положення статті 1172 ЦК України, не надав належної оцінки постанові Верховного Суду України № 6-149цс13, відповідно до якої покладення на особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, яка застосовується в деліктних правовідносинах, виключає одночасне застосування норм матеріального права, які передбачають відповідальність за порушення договірних зобов'язань, зокрема статей 1058-1060 ЦК України.

У касаційній скарзі ПАТ «КредоБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення частково та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили належним чином обставин справи та не надали належної оцінки тому, що питання виплати позивачу банківського вкладу і відсотків має бути розглянуто після прийняття рішення у кримінальній справі щодо дій працівників банку. Наявність відкритого кримінального провадження щодо працівників ПАТ «КредоБанк» не є достатньою підставою для задоволення позову, оскільки станом на момент розгляду справи особа має статус підозрюваної у вчиненні злочину і до кримінальної відповідальності не притягнута.

У червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на цю касаційну скаргу від ОСОБА_1, в яких вона просила залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з'ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

11 травня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2016 року справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «КредоБанк» про повернення банківського вкладу, виплату відсотків та відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.

16 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 19 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КредоБанк» укладено договір банківського вкладу № 2630/64/663186 на три місяці на суму 190 000 грн (а. с. 43).

Відповідно до квитанції від 19 грудня 2013 року № 37458084 ОСОБА_1 внесено у відділення № 12 у м. Львові центральної філії ПАТ «КредоБанк» кошти у розмірі 190 000 грн на депозит за угодою № 2630/64/663186.

Також 19 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КредоБанк»укладено договір банківського вкладу № 2630/64/663190 на три місяці на суму 84 072 грн 15 коп.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала, що кошти в розмірі 84 072 грн 15 коп. вона забрала після закінчення строку договору. Під час переоформлення договору № 2630/64/663186 на суму 190 000 грнна вимогу працівника банку позивач повернула йому договір від 19 грудня 2013 року та залишила картку, на яку нараховувалися відсотки за договором.

31 січня 2014 року працівники банку надали ОСОБА_1 договір банківського вкладу «Стандарт» від 28 січня 2014 року № 2630/70/668383 на суму 190 000 грн під відсоткову ставку 17 % річних, а також її картку (а. с. 5).

12 травня 2014 року позивач звернулася до ПАТ «КредоБанк» з проханням видати кошти з поточного рахунку, але банк у видачі коштів відмовив, посилаючись на відсутність коштів на рахунку (а. с. 7, 8).

На підставі заяви ПАТ «Кредобанк» від 05 березня 2014 року слідчим Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області 07 березня 2014 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження № 0000143 щодо зняття та привласнення коштів з депозитних рахунків клієнтів ПАТ «Кредобанк» (а. с. 26, 27).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Положення статті 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно зі статтею 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

За вимогами пункту 2.1. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Таким чином, відкриття банківських рахунків та облік на них грошових коштів, залучених від юридичних та фізичних осіб на підставі укладеного у письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку, невиконання якого свідчить про недотримання банком вимог Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами.

Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов'язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з'являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов'язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов'язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).

Пунктом 2.9. глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних на суму боргу входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вкладник має право вимоги до банку про повернення вкладу за договором банківського вкладу з урахуванням нарахованих процентів згідно з умовами укладеного договору та застосуванням наслідків, передбачених договором та законом, у разі порушення банком своїх зобов'язань за договором.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування до цих правовідносин положень статті 1172 ЦК України.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв'язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків).

Разом з тим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ПАТ «КредоБанк» не виконало належним чином своїх договірних зобов'язань перед ОСОБА_1 щодо повернення вкладу на першу вимогу, тому порушені права позивача підлягають поновленню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат за весь час прострочення до моменту звернення до суду.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що наявність відкритого кримінального провадження щодо працівників ПАТ «КредоБанк» не є достатньою підставою для задоволення позову, оскільки станом на момент розгляду справи особа має статус підозрюваної у вчиненні злочину і до кримінальної відповідальності не притягнута, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов'язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам заподіювач шкоди, а позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

В апеляційній скарзі ПАТ «КредоБанк» зазначав, що у провадженні Франківського районного суду м. Львова перебуває кримінальна справа № 465/2894/15-к за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п'ятою статті 191, частиною третьою статті 128, частиною другою статті 366, частиною другою статі 209 КК України, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п'ятою статті 191, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 366, частиною другою статті 366 КК України, в тому числі за фактом незаконного отримання від ОСОБА_1 коштів на підставі договору банківського вкладу у розмірі 190 000 грн (а. с. 125).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 на час укладення договору банківського вкладу з ОСОБА_1, був офіційно оформленим працівником банку, відносно якого відкрито кримінальне провадження за фактом заволодіння чужим майном, у тому числі коштами, належними позивачу, у сумі 190 000 грн.

Зобов'язання з видачі вкладу мало бути виконане банком на першу вимогу вкладника, оскільки саме на банк покладено обов'язок щодо обліку на рахунках грошових коштів, залучених від фізичних осіб на підставі укладеного у письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту).

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень частини другої статті 625, статей 1058-1060 ЦК України, оскільки банком не було доведено підстав для звільнення від відповідальності, передбаченої вказаними нормами.

Разом з тим, частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не звернув уваги не те, що покладення на особу передбаченої статтею 1172 ЦК України відповідальності, яка застосовується в деліктних правовідносинах, виключає одночасне застосування норм матеріального права, які передбачають відповідальність за порушення договірних зобов'язань, зокрема норм статей 1058-1060 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6?149цс13.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 року посилання на положення статті 1172 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому це рішення на підставі статті 413 ЦПК Українинеобхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду скасувати.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року було зупинене виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 року.

Оскільки касаційне провадження у справі закінчено, то виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416, частиною третьою статті 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «КредоБанк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2016 року скасувати.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 року залишити в силі, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на положення статті 1172 ЦК України.

Поновити виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2015 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк