Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 235/7241/16-ц

провадження № 61-5484зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Шахтоуправління «Покровське»,

розглянув у судовому засіданні заяву ОСОБА_2 про перегляд рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 січня 2017 року у складі судді Філь О. Є., ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Груіцкої Л. М. та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Євтушенко О. І.,

Кадєтової О. В., Мостової Г. І.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» (далі - ПАТ «Шахтоуправління «Покровське») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов мотивовано тим, що він працював у відповідача. 01 травня 2016 року його було звільнено за власним бажання у зв'язку з виходом на пенсію.

09 листопада 2016 року відповідач перерахував йому матеріальну допомогу.

З урахуванням того, що відповідач не розрахувався з ним при звільненні своєчасно, просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 травня 2016 року по 09 листопада 2016 року.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області

від 31 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із того, що відповідно до пункту 8.2 колективного договору

ПАТ «Покровське» за 2015-2017 роки працівнику, який має право на пенсію, при першому звільненні з підприємства за власним бажанням у разі, якщо заява працівника про звільнення мотивована виходом на пенсію (згідно частини першої статті 38 КЗпП України) виплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі та середнього заробітку. Виплата допомоги проводиться на протязі 4-х місяців після звільнення працівника. Тобто виплата вказаної одноразової допомоги відповідно до колективного договору не передбачена в день звільнення, а тому відповідальність підприємства, передбачена статтею 117 КЗпП України, не розповсюджується.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 01 березня 2017 року рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області

від 31 січня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що виплата одноразової допомоги у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до колективного договору не передбачена в день звільнення, а тому відповідальність підприємства, передбачена статтею

117 КЗпП України, на неї не розповсюджується.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року касаційну скаргу

ОСОБА_2 відхилено. Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 01 березня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи касаційну скаргу, суд касаційної інстанції виходив із того, що суди попередніх інстанцій, перевіривши усі обставини у справі, зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки одноразова допомога при звільненні за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію не входить в структуру заробітної плати та не відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, що встановлені у частині третій статті 2 Закону України «Про оплату праці».

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд судових рішень, у якій просить скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 січня

2017 року, ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 01 березня

2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України в редакції, що була чинна на момент подання заяви про перегляд судових рішень, підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 116, 117 КЗпП України.

На обґрунтування передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України в редакції, що була чинна на момент подання заяви про перегляд судових рішень, підстави ОСОБА_2 надав копію постанови Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року та копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року та від 26 квітня 2017 року.

22 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заява про перегляд судових рішень підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 перебував в трудових відносинах з ПАТ «Шахтоуправіління «Покровське» з 02 грудня 2014 року. З 01 травня 2016 року позивач був звільнений за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію згідно наказу від 23 травня

2016 року.

Згідно наказу про звільнення від 23 травня 2016 року останнім днем роботи позивача було 01 травня 2016 року, з заявою про звільнення він звернувся 08 травня 2016 року.

26 травня 2016 року позивачу була виплачена компенсація за невикористану відпустку за 26 днів у розмірі 6 792 грн, а 10 червня

2016 року виплачено премію за підсумками роботи за травень 2016 року у розмірі 401,05 грн.

09 листопада 2016 року позивачу була виплачена одноразова допомога у зв'язку з виходом на пенсію у розмірі 25 446,18 грн.

Ухвалюючи судові рішення про відмову у задоволенні позову, суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій, виходили з того, що виплата вказаної одноразової допомоги відповідно до колективного договору не передбачена в день звільнення, а тому відповідальність підприємства, передбачена статтею 117 КЗпП України, на неї не розповсюджується.

В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року та від 26 квітня 2017 року, наданих заявником для порівняння, містяться висновки про те, що вихідна допомога при звільненні за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію у розмірі 3 середньомісячних заробітних плат, яка передбачена умовами галузевої угоди, входить у структуру заробітної плати відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці», отже при звільненні має бути виплачена у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, а її невиплата в ці строки передбачає відповідальність роботодавця за статтею 117 КЗпП України.

У постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року, також наданої заявником для порівняння, містяться висновки про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. При цьому, за змістом статті 233 КЗпП України у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Наведене свідчить про те, що існує невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постанові Верховного Суду України та ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з такого.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У частині другій статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 60, статей 57, 212 ЦПК України 2004 року рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього. Фактичні дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Ухвалюючи судові рішення в справі, суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій на вказані норми закону та роз'яснення Верховного Суду України всупереч вимогам статей 212 - 214, 303 ЦПК України 2004 року уваги не звернули та належним чином не перевірили обставини справи щодо наявності правових підстав для відповідальності роботодавця відповідно до статей 116 та 117 КЗпП України. Зокрема на підставі наявних в матеріалах справи доказів, не встановили складу правопорушення в діях роботодавця, який включає два юридичних факти - порушення строків розрахунку при звільненні (стаття 116 КЗпП) та вини.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України в редакції, що була чинною на час подання заяви про перегляд судових рішень, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, якими суд керувався при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Відповідно до статті 353 ЦПК України в редакції, що була чинною на час подання заяви про перегляд судових рішень, Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 360-2 ЦПК України в редакції, що була чинною на час подання заяви про перегляд судових рішень, справи розглядаються Верховним Судом України за правилами, встановленими главами 2 і 3 розділу V цього Кодексу в редакції, що була чинною на час подання заяви про перегляд судових рішень, а тому Верховний Суд України не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Отже, у справі, яка переглядається Верховним Судом України, суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій неправильно застосували наведені норми права, що призвело до неправильного вирішення справи, а це згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини другої статті 360-4 ЦПК України в редакції, що була чинною на час подання заяви про перегляд судових рішень, є підставою для скасування судових рішень, ухвалених у цій справі, та передачі її на розгляд до суду першої інстанції.

За таких обставин відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 і частин першої та другої статті 360-4 ЦПК України в редакції, що була чинною на час подання заяви про перегляд судових рішень, рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 січня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 01 березня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись пунктом 4 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частинами першою та другою статті 360-4 ЦПК України в редакції, що була чинною на час подання заяви про перегляд судових рішень, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_2 про перегляд судових рішень задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області

від 31 січня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Донецької області

від 01 березня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року скасувати, справу передати на розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю.В. Черняк