Справа № 464/6242/14 Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю.
Провадження № 22-ц/783/7262/17 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О.Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретар Бохонко Е.Р.,

з участю ОСОБА_2, його представника - ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суд із позовом до ОСОБА_4, з остаточними вимогами про стягнення з відповідача в його користь заробітної плати в розмірі 15 700 грн. та 25 000 грн. моральної шкоди, заподіяної у зв'язку з невиплатою заробітної плати. Свої вимоги обґрунтовував тим, що у червні 2010 року ОСОБА_4, як директор ПП «Вол-Віт Імпекс», прийняв його на роботу, однак трудового договору з ним не уклав. На підставі усної домовленості він зобов»язувася виконати ремонті роботи, а відповідач оплатити такі. Відповідач своїх зобов»язань не виконав, що і стало підставою для звернення з вказаним позовом. Як на підставу своїх позовних вимог ОСОБА_2 покликався на ст. ст. 24, 42 КЗпП України. Вказував, що вказані обставини встановлені ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 19.03.2013 року, згідно з якою відповідач визнав вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України.

Справа розглядалась судами першої та апеляційної інстанцій, судові рішення яких були скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.02.2016 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 24.10.2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 7000 грн. та 64 грн. 40 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 В апеляційній скарзі стверджує, що рішення суду є незаконне. Зазначає, що на підставі усної домовленості відповідач зобов'язаний був за виконані ремонтні роботи сплачувати позивачу 100 грн. за день. Посилається на те, що відповідач своїх зобов'язань не виконав, у зв'язку з чим станом на листопад 2011 року утворилась заборгованість в розмірі 15 700 грн. Зазначає, що позивачу також нанесена моральна шкода, яка оцінена в 25 000 грн. Звертає увагу на те, що відносно відповідача порушена кримінальна справа за ч. 1 ст. 172 КК України. Посилається, що суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, не взяв до уваги, що у кримінальному провадженні відповідач визнав свою вину у невиплаті заробітної плати. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника - ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, та посилання на суперечливість висновків суду щодо наявності підстав для стягнення моральної шкоди і відсутності підстав для стягнення заробітної плати, пояснення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, який вважає рішення незаконним, оскільки відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до ухвали Франківського районного суду м. Львова від 19.03.2013 року ОСОБА_4 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, яке полягало в тому, що він за період з червня 2010 року по листопад 2010 року, будучи директором ПП «Вол-Віт Імпекс» та здійснюючи підприємницьку діяльність, яка полягала у наданні ремонтних послуг, прийняв на роботу ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та всупереч вимогам статей 24, 42 КЗпП України не уклав з ними трудового договору, що мало наслідком невиплату останнім заробітної плати, подачу завідомо неправдивих звітів до Пенсійного фонду та органів податкової інспекції, чим грубо порушив законодавство про працю.

ОСОБА_4 вину у вчиненому визнав.

Кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 172 КК України закрито у зв'язку з закінченням строків давності.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач перебував у трудових відносинах із приватним підприємством «Вол-Віт Імпекс», директором якого був відповідач ОСОБА_4, і відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача заробітної плати у вказаному позивачем розмірі, з тих підстав, що належних та допустимих доказів які підтверджували суму заборгованості у розмірі 15 700 грн. позивач не подав.

Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів частково не погоджується.

Відповідно до ч.4 ст.24 КЗпП України (в редакції, діючій на час виникнення спірних правовідносин) трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Згідно з п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам необхідно враховувати, що згідно зі ст. 21 КЗпП належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір.

Статтею 237-1 КЗпП України обов»язок по відшкодуванню моральної шкоди завданої працівнику порушенням його законних прав, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя покладено на власника або уповноважений ним орган.

Оскільки ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 19.03.2013 року стверджується факт допущення до роботи ОСОБА_2 без укладення трудового договору, слід визнати, що трудові відносини виникли між ПП «Вол-Віт Імпекс» та ОСОБА_2

А відтак, виходячи з того, що спірні правовідносини є трудовими правовідносинами, належним відповідачем у справі мало бути ПП «Вол-Віт Імпекс», а не директор останнього- ОСОБА_4

Зазначені обставини залишились поза уваго суду першої інстанції, що призвело до розгляду справи без належного відповідача та помилкового висновку про наявність підстав для стягнення моральної шкоди з посадової особи підприємства на підставі ст.237-1 КЗпП України.

А відтак, оскільки суду не подано доказів про внесення до єдиного державного реєстру запису про припинення ПП «Вол-Віт Імпекс», відповідно до ч.2 ст.104 ЦК України нема підстав вважати належним відповідачем власника вказаного приватного підприємства як за виплату заробітної плати, так і за відшкодування моральної шкоди.

Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що з урахуванням вимог трудового законодавства обов»язок виплати заробітної плати покладено на власника підприємства, а тому у справах, у яких оспорюється виплата заробітної плати, саме відповідач повинен довести факт проведення виплати.

Згідно з п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов»язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо суд прийняв рішення про права і обов»язки осіб, які не були залучені до участі в розгляді справи.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 7 000 грн. та 64 грн. 40 коп. судового збору скасувати і увалити нове рішення про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена відповідно до положень ст.389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05 травня 2018 року.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.