Справа № 211/559/18
2/214/2365/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 листопада 2018 року Саксаганський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Гриня Н.Г.,

за участю секретаря Печарник З.І.,

за відсутністі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду, у м. Кривого Рогу справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання недійсним заповітом, -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_3, що діє в інтересах ОСОБА_1 (Позивач), звернувся до суду з вказаним позовом, який було уточнено 05.03.2018 року, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що 30 січня 2017 року померла ОСОБА_4. Померла ОСОБА_4 була тіткою Позивача по лінії матері. На день смерті у Позивача не було документів, які б встановлювали факт родинних відносин, внаслідок того, що в 1985 році Позивач виїхала з м. Кривого Рогу до Російської Федерації, де проживає і на теперішній час. На момент звернення до суду рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу встановлено факт родинних відносин та встановлено, що ОСОБА_4 є рідною Позивача. В останні дні свого життя тітка Позивача склала заповіт на імя ОСОБА_5 (Відповідач), який має бути визнано недійсним, оскільки він був вчинений особою, яка не усвідомлювала в момент вчинення заповіту своїх дій у повному обсязі. Позивач постійно спілкувалась зі своєю тіткою по стаціонарному телефону та не хворіла на психічні захворювання, на обліку у психіатра не була. Але, з жовтня 2016 року біля останньої зявились сторонні люди Відповідач, її дочка та її матір, стан здоровя тітки почав погіршуватись. У неї почалися галюцинації, чого раніше не було. Відповідач забрала ключі від квартири у сусідів, які раніше доглядали за її тіткою та намагались забрати ключі у соціального працівника, яка допомагала тітці. Дізнавшись про це, Позивач зібралась і приїхала до м. Кривого Рогу, але дізналась, що її тітка померла 30.01.2017 року і наступного дня була похована без розтину тіла. Позивач звернулась до поліції і прокуратури, оскільки вважає, що її тітку була отруєна. Також, Позивач вважає, що вчиняючи правочин заповіт на користь Відповідача, їх тітка була під дією отруйних препаратів і не могла в повному обсязі усвідомлювати характер вчинюваних нею дій та їх дій. Зі слів свідка, тітка хотіла заповісти квартиру іншій особі, але запрошений нотаріус та Відповідач не допустили цього, тобто воля заповідача у цей момент була пригнічена і волевиявлення заповідача не співпадало з її дійсними намірами. У звязку із чим просить суд визнати недійсним заповіт вчинений померлою, 30 січня 2017 року ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований нотаріусом ОСОБА_6 у спадковій справі №6-2017.

Позивач та її представник позивача ОСОБА_3 про розгляд справи повідомлені належним чином, до суду не з`явилися, заяв про відкладення її розгляду не надіслали.

Представником відповідача ОСОБА_7, надана заява розгляд справи за його відсутності, щодо задоволення позовних вимог заперечує.

Представник позивача ОСОБА_7, надав письмовий відзив, згідно якого просить у задоволенні позовних вимог відмовити та зазначив, що за час свого життя ОСОБА_4, яка померла 30.01.2017 року, особисто розпорядилась своїм нерухомим майном, а саме на квартиру АДРЕСА_1, на користь Відповідача, призначивши її в заповіті спадкоємцем. Звертає увагу суду на те, що відповідач не отруювала ОСОБА_4, ключі від її квартири не забирала, а померла сама добровільно віддала їх Відповідачу для догляду за нею. Відповідач піклувалась за померлою, допомагала їй по господарству (купляла та готувала їжу, прибирала в її квартирі), повністю сплатила кошти за її поховання. Крім того, на момент складення заповіту волевиявлення ОСОБА_4 було вільне та відповідало її волі, остання мала повну цивільну дієздатність. Під час складання спірного заповіту була дотримана його форма та посвідчення, відповідно до вимог ст. 1247 ЦК України. Під час складання заповіту заповідач, ОСОБА_4, усвідомлювала значення своїх дій, що може бути підтверджено доказами, які містяться у приватного нотаріуса ОСОБА_6, а саме довідкою про те, що остання на обліку у психіатра не перебуває.

Тому Відповідач вважає, що заповідач ОСОБА_4, яка померла 30 січня 2017 року на момент складання заповіту мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним, відповідало їх внутрішній волі та було спрямовано на настання наслідків, зазначених у заповіті на розпорядження належним їм майном на випадок смерті, а також заповіт несу перечить інтересам спадкодавця та моральним засадам суспільства.

У звязку із неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи здійснювався без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить, до наступних висновків.

Судом встановлено, що за життя ОСОБА_4 28.10.2016 року склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_8, згідно якого належну їй квартиру за вище вказаною адресою заповіла - ОСОБА_9 (а.с.38).

28.11.2016 року ОСОБА_4 склала новий заповіт, згідно якого все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_2 (а.с.39).

30 січня 2017 року померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_10 І-КИ №730826 (а.с.6).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_2, частка якої належала померлій на підставі свідоцтва на право власності на житло №Д-998, виданого 20 серпня 1993 року Органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням №Д-1391 від 06.08.1993 року та зареєстрованого в Криворізьким міським бюро технічної інвентаризації записаного в реєстрову книгу за №36П-368 та частка належала ОСОБА_11, спадкоємцем якої була її донька ОСОБА_4, яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав (зворот а.с.56, а.с. 57) .

В установлений законом строк з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернулась ОСОБА_2 (зворот а.с.34).

01 березня 2017 року Позивач ОСОБА_1 та її рідна сестра ОСОБА_12 звернулись із заявами до нотаріуса, оскільки є спадкоємцями за правом представлення (зворот а.с.51, а.с. 53), однак на момент звернення не був встановлений факт родинних відносин з померлою.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.10.2017 року було встановлено факт родинних відносин те, що ОСОБА_4,яка померла 30.01.2017 року є рідною тіткою ОСОБА_12 та Позивача (а.с. 9).

Положення Цивільного кодексу України вирізняють два види спадкування: за законом та за заповітом (ст. 1217 ЦК України).

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частиною першою статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Так, 16.01.2018 року ОСОБА_2 на підставі заповіту від 28.11.2016 року, зареєстрованого в реєстрі №1779, видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на цілу частку квартири (а.с.74).

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

У статті 1248 ЦК України зазначено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно з 1254 ЦК України зазначено, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

За положеннями частин першої та другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Звертаючись до суду позивач також посилається на те, що на момент укладення оспорюваного заповіту ОСОБА_4 не в повному обсязі усвідомлювала характер вчинюваних дій та їх наслідк.

За вимогами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не можуть ґрунтуватись на припущеннях Позивача, без надання належних доказів.

В оспорюваному заповіті (а.с. 39, 99) зазначено, що заповіт складено зі слів заповідача приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6, за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. ОСОБА_4 заповіт підписала власноруч та зазначила, що заповіт прочитано вголос нею особисто. У звязку із фізичною хворобою ОСОБА_4 заповіт посвідчений удома за адресою: АДРЕСА_3 та зареєстрований в реєстрі за №1779.

Згідно з довідки, виданої КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер «ДОР» виданої на імя ОСОБА_4, у комунальному закладі «Криворізький психоневрологічний диспансер «ДОР» під наглядом лікаря-психіатра вона не знаходиться, за медичною допомогою не зверталась (зворот а.с. 99).

Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 46658526 від 06.02.2017 року та №45944675 від 28.11.2016 року, заповіт зареєстрований об 11 год. 41 хв. 28.11.2016 року (а.с. 47, 100), та відповідно до вимог ст. 1254 ЦК України скасував попередній заповіт, отже є чинним.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Частиною першою статті 81 ЦПК України на сторону покладено обовязок щодо доведення тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи вище викладене та те, що при складанні заповіту порушень щодо його оформлення та посвідчення, передбачених статтею 1247 Цивільного кодексу України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України судом не встановлено, суду позивачем не доведено обставин відсутності волевиявлення заповідача щодо складання заповіту на користь відповідача, матеріалами справи підтверджено, що складання та посвідчення заповіту було дотримано відповідно до усіх вимог, тому підстав для визнання заповіту недійсним не вбачається, в зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним заповіту задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у звязку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати віднести на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 225, 1217, 1233, 1247, 1248, 1254 ЦК України, ст.ст. 4,5, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання недійсним заповіту відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складений 12.11.2018 року.

Суддя Н.Г. Гринь