Справа № 464/2122/17 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/783/5870/17 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О.Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретар Бохонко Е.Р.,

з участю з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_6, її представника ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення суми боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2017 року ОСОБА_6 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики в сумі 92000 доларів США, процентів за час користування коштами в сумі 1524263 грн., 3 % річних в сумі 276074,99 грн. та понесених судових витрат. В позовній заяві посилалась на те, що 18 лютого 2013 року між нею та відповідачами по справі укладено договір позики, за умовами якого вона позичила грошові кошти в сумі 92000 доларів США на строк до 15 серпня 2013 року. На неодноразові звернення щодо повернення коштів після спливу терміну позики відповідачі запевнювали, що кошти будуть повернуті, однак на даний час відповідачі своїх зобов'язань не виконали, гроші не повернули.

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики в розмірі 92 000 доларів США, що еквівалентно на день ухвалення рішення становить 2 385 560 грн., проценти за час користування коштами в сумі 1 524 263 грн. 51 коп., 3% річних в сумі 276 074 грн. 99 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 судові витрати в розмірі 4 160 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судові витрати в розмірі 4 160 грн.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 26 липня 2017 року виправлено арифметичну помилку, допущену судом при ухваленні рішення, а саме у резолютивній частині рішення вважати правильним розрахунок у гривневому еквіваленті 92 000 долари США, що становить 2 388 320 грн., а не помилково зазначений 2 385 560 грн.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 стверджує, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що оскільки в розписці не вказано розміру винагороди - такий договір є безоплатним, а тому нарахування позивачем індексу інфляції та трьох процентів річних в період з 18.02.2013 року по 15.08.2013 року та задоволення позову в цій частині вважає безпідставним і незаконним. Стверджує, що грошове зобов'язання за договором позики має бути виконане у гривнях, а тому безпідставним є стягнення з нього боргу у доларах США. Посилається на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності та позивачем не надано належних та допустимих доказів поважності пропуску строку позовної давності для поновлення такого. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 стверджує, що рішення суду є незаконним, таке ухвалене з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що вказані кошти вона у позивачки не позичала, при їх позичанні присутня не була, згоду на їх отримання не давала. Посилається на те, що зазначені кошти не були отримані ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, оскільки такі передавались ОСОБА_2 для придбання нерухомого майна для ведення бізнесу та нею вказані кошти не використовувались для її власних потреб чи потреб їхніх дітей. Звертає увагу на те, судом не було надано оцінку показам свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8, які є суперечливими та взаємовиключними. Стверджує, що її не було належним чином повідомлено про наявність даного спору, оскільки жодних судових повісток про виклик до суду їй не надсилалось та лише у судовому засіданні 17.07.2017 року при допиті її в якості свідка їй було вручено позовну заяву та долучені до неї копії документів. Вважає, що судом було безпідставно поновлено позивачці строк позовної давності. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на підтримання апеляційних скарг, які аналогічні їх доводам, та посилання на пропуск строку позовної давності і відсутність ОСОБА_4 в Україні на час складання розписки, пояснення ОСОБА_6, її представника ОСОБА_7 про безпідставність вимог апеляційних скарг та посилання на те, що відповідачами не оспорюється факт укладення договору позики, і, що строк позовної давності пропущено з поважних причин, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

Судом встановлено такі обставини справи.

18 лютого 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 уклали договір позики за умовами якої остання передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 92000 доларів США до 15 серпня 2013 року.

На підтвердження укладення договору позики позивачкою надано оригінал розписки, який оглянуто судом.

З вказаної розписки вбачається, що така підписана ОСОБА_2 18.02.2013 року, і, що ОСОБА_4 28.02.2013 року засвідчила свою згоду на вказану позику. (а.с.94)

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що зобов»язання за договором позики у встановлений строк не виконані, в зв»язку з чим, оскільки позика надавалась в інтересах сім»ї, з останніх солідарно підлягає стягненню заборгованість, проценти за користування коштами і три проценти річних.

Висновки суду достатньо мотивовані та відповідають положенням закону і дослідженим доказам.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей.

А відтак, враховуючи подання позивачкою розписки про позику грошових коштів, яка містить зобов'язання про їх повернення, суд дійшов правильного висновку про укладення договору позики.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 02.03.2016 в справі № 6-2861цс15 встановлено, що закінчення строку дії договору в разі невиконання зобовязань не припиняє зобов»язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містить обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Договором позики сторонами не встановлювався розмір процентів від суми позики.

В зв»язку з викладеним колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи не подання доказів відповідачами про належне виконання зобов»язань, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів трьох процентів річних від простроченої суми, а також процентів за користування позикою.

Також колегією суддів визнається правильним висновок суду першої інстанції про стягнення заборгованості з відповідачів в солідарному порядку.

Згідно ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами 1 та 2 ст. 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя, вважається що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Судом встановлено, що відповідачі по справі як на момент укладення договору позики, а саме 18.02.2013, так і на час судового розгляду перебувають у зареєстрованому шлюбі.

А відтак, враховуючи згоду ОСОБА_4 щодо позики та недоведеність відповідачами факту використання коштів ОСОБА_2 в особистих інтересах, висновок суду про укладення договору позики в інтересах сім»ї відповідає встановленим обставинам.

Крім того, відповідно дост.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу.

Загальна позовна давність, згідност.257 ЦК України, встановлена тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права, або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною, є підставою для відмови у позові. Однак, якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідачами по справі подано заяву про застосування строку позовної давності. (а.с.39)

Позивачкою по справі подано клопотання про поновлення строку позовної давності. (а.с.40)

Вирішуючи питання про поновлення строку позовної давності, суд першої інстанції підставно взяв до уваги наявність у позивачки трьох дітей 2011 року народження, 2014 та 2015 року народження, взаємовідносини з боржниками та їх поведінку, необхідність догляду за хворим батьком (а.с.41-43, 45), та з врахуванням цих обставин дійшов обґрунтованого висновку про поважність причин пропуску строку і необхідність його поновлення.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на помилковість висновків суду щодо стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних є безпідставним, так як сума з врахуванням індексу інфляції не стягувалась, а підставність застосування ст.625 ЦК України не спростована жодним правовим доводом. Також безпідставним є твердження про стягнення боргу у валюті, оскільки сума боргу визначена в валюті, однак судом зазначено про переведення іноземної валюти в українську валюту за курсом, встановленим Національним банком України при стягненні суми боргу. Посилання на ведення спільного бізнесу з ОСОБА_6 та непогодження цього питання з ОСОБА_4 є голослівним, в зв»язку з чим не приймається до уваги. Твердження в апеляційній скарзі про відсутність поважних причин для поновлення строку позовної давності, а також посилання на поведінку судді, на отримання ОСОБА_6 соціальної допомоги для малозабезпеченої сім»ї, на те, що чоловік останньої не працює більше 4 років, а батько не проживає з нею і захворів в 2017 році, висновків суду не спростовує. Так, матеріалами справи стверджується, що ОСОБА_9 хворів з 2007 року (а.с.45-зворот), і необхідність догляду з трьома малолітніми дітьми є об»єктивною необхідністю, а інші посилання не стосуються предмету позову, в зв»язку з чим визнаються безпідставними. Крім того, не може прийматись до уваги посилання в апеляційній скарзі на суперечливість показів свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8 щодо обставин написання розписки і отримання коштів, так як самим апелянтом не оспорюється як факт написання розписки, так і факт отримання коштів.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_4 на те, що вона не позичала кошти, з чоловіком фактично припинила відносини, з 17.02.2013 року до 24.02.2013 року перебувала в Ізраїлі, а розписку написала після погроз ОСОБА_6 є безпідставними, оскільки шлюб ОСОБА_4 з ОСОБА_2 не розірвано, заява - згода датована 27.02.2013 року (а.с.22), тобто часом перебування в Україні, доказів щодо неправомірної поведінки ОСОБА_6, зокрема звернення до правоохоронних органів, суду не подано, і до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, не зверталась. Твердження в апеляційній скарзі про неналежну оцінку показів свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_8 з посиланням на належність позичених коштів, на місце перерахунку коштів, на отримання сім»єю позивачки по справі соціальної допомоги, не може прийматись до уваги, оскільки таке не стосується предмету позову. Крім того, заперечення в апеляційній скарзі приятелювання з позивачкою по справі, та твердження про безпідставність визнання поважними причин пропуску строку позовної давності з покликанням на належне матеріальне забезпечення, і можливість позивачки чи її чоловіка звернутись за правовою допомогою не є тими обставинами, що спростовують висновки суду, оскільки позивачка як на поважні причини для поновлення строку посилалась не тільки на добрі стосунки з відповідачами, сподівання на повернення коштів, а й на необхідність догляду за малолітніми дітьми і хворим батьком.

В зв»язку з викладеним колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не стверджують наявність підстав для скасування рішення, оскільки судом по суті правильно вирішено спір.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена відповідно до положень ст.389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05 травня 2018 року.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.