Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 147/1202/14-ц

провадження № 61-11874св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Тростянецьке сільськогосподарське споживче товариство, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 02 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Нікушина В. П., Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Тростянецького сільськогосподарського споживчого товариства (далі - ТССТ), ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання права спільної власності.

Позов обґрунтовував тим, що 23 липня 2013 року у порядку спадкування за законом він став власником 24/100 частини жилого будинку загальною площею 40,8 кв. м з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Маючи намір продати зазначений об'єкт нерухомості, позивач виявив низку порушень законодавства. Продаючи ОСОБА_5 квартиру НОМЕР_1 у цьому ж будинку, ТССП включило коридор спільного користування площею 5,8 кв. м до квартири НОМЕР_1, що зробило неможливим вихід на АДРЕСА_2 з належної позивачу квартири.

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 23 жовтня 1991 року в частині відчуження коридору позначеного на схемі 4-1, загальною площею 5,8 кв. м, недійсним, та про визнання коридору спільною власністю власників квартир НОМЕР_2 та НОМЕР_1.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 31 березня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2, від 23 жовтня 1991 року, посвідчений державним нотаріусом Тростянецької нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі за № 1455, в частині відчуження коридору позначеного на схемі 4-1, загальною площею 5,8 кв. м.

Визнано спільною сумісною власністю коридор, позначений на схемі 4-1,загальною площею 5,8 кв. м, власників квартир АДРЕСА_2.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що коридор між квартирами АДРЕСА_2 є об'єктом права спільної власності власників зазначених квартир, тобто їх спільним майном та передається у власність безоплатно і приватизації не підлягає, а при здійсненні 23 жовтня 1991 року продажу квартири НОМЕР_1 у вказаному жилому будинку ТССТ незаконно включено коридор спільного користування у договір купівлі - продажу, тому суд дійшов висновку, що договір купівлі - продажу квартири від 23 жовтня 1991 року, посвідчений державним нотаріусом Тростянецької нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі за №1455 за вказаною вище адресою, необхідно визнати недійсним у частині відчуження коридору 4-1, площею 5,8 кв. м.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 02 грудня 2016 року рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 31 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд виходив з того, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири НОМЕР_1 постанова Ради Міністрів Української РСР і Укрпрофради від 19 травня 1989 року № 142 була чинною, обґрунтування вимог позову порушенням прав позивача щодо правил користування та розпорядження спільною сумісною власністю, а саме коридором, позначеним на плані 4-1, жилого будинку АДРЕСА_2, є безпідставним. Позивачем не доведено того факту, що вказаний коридор був спільною сумісною власністю квартирНОМЕР_2 та НОМЕР_1 зазначеного вище будинку. Крім того, матеріалами справи підтверджується, що до квартири НОМЕР_2 є вхід через прибудовану веранду, що вказує на те, що коридор, на частину якого претендує позивач,не є єдиним способом потрапити до його квартири.

Також суд взяв до уваги ту обставину, що до успадкування позивачем квартири НОМЕР_2, його мати ОСОБА_6 при купівлі квартири у 1993 році не претендувала на коридор.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та, як наслідок, зроблено помилковий висновок про наявність підстав для задоволення позову.

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 02 грудня 2016 року, у якій просить скасувати рішення суду апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

30 травня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

18 жовтня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

У березні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що рішення апеляційного суду ухвалено при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи, при порушенні та неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апеляційним судом не було витребувано інвентаризаційні справи щодо двох різних власників квартири АДРЕСА_2.

У червні 2016 року ОСОБА_7 подала заперечення на касаційну скаргу, у яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанцій - без змін.

Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що будь-які майнові права позивача, як власника квартири АДРЕСА_1, не були порушені. Обставини та факти, наведені ОСОБА_3 у касаційній скарзі, повністю спростовуються матеріалами справи, касаційна скарга є надуманою, а доводи, зазначені у ній, не спростовують встановлені судом апеляційної інстанції висновки та обставини справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом касаційної інстанції встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують з огляду на таке.

Згідно статті 41 Конституції України, з якою кореспондуються норми статті 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановленоте, що позивач успадкував після смерті матері ОСОБА_6двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 40,8 кв. м, жилою площею 24,1 кв. м.

Матері позивача ОСОБА_6 вказана квартира належала на праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі - продажу квартири від 24 березня 1993 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23 жовтня 1991 року, ТССТ продало, а ОСОБА_5 купила займану нею окрему квартиру АДРЕСА_2, що належалаТССТ, та складається із двох кімнат, жилою площею 26 кв.м, коридору 4-1 площею 5,8 кв.м, кухні 4-2, площею 7,9 кв. м, верандою «а», 1/4 частини сараю «Б», 1/4 частини погребу «б», що складає 1/4 частини ідеальної долі.

Пізніше квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтв про право власності від 22 квітня 1999 року належала ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/2 частині цієї квартири.

На запит ОСОБА_3 головою правління ТССТГамулкою А. З. повідомлено, що копії договорів купівлі продажу квартир АДРЕСА_2 за період 1992-1995 років відсутні. В книзі основних засобів квартири зазначеногобудинку не рахувались, документація за 1990-1995 роки не збереглась.

Згідно відповіді Тростянецької селищної ради Вінницької області № 02.17-230 від 04 липня 2014 року чотириквартирний жилийбудинок АДРЕСА_2 до передачі його квартир уприватну власність належав ТССТ, вказаний будинок на балансі селищної ради не перебував, будь-яка документація стосовно його будівництва відсутня. При цьому було наголошено, що при продажі товариством квартири НОМЕР_1 вказаного будинку ОСОБА_5 спірний коридор на момент продажу вже був включений до складу квартири НОМЕР_1.

Вказана відповідь була доповнена листом від 15 серпня 2014 року стосовно вимоги про надання інформації про те, на основі яких законодавчих чи нормативно-правових актів введено у технічний паспорт власника квартири НОМЕР_1 коридор спільного користування, зокрема, договори купівлі-продажу квартир АДРЕСА_2 були укладені відповідно до процедури, передбаченої Положенням про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського жилого фонду, їх утримання і ремонт, затвердженим постановою Ради Міністрів УкраїнськоїРСР і Укрпрофради від 19 травня 1989 року № 142. При купівлі квартири НОМЕР_1 від 23жовтня 1991 року до її складу,крім інших приміщень, входив коридор площею 5,8 кв. м, а при укладені договору купівлі-продажу квартири НОМЕР_2 від 24березня 1993 року його предметом були дві кімнати, кухня, сарай, погреб, коридор до предмету договору не входив. Як передбачено пунктом18 Положення, ОСОБА_5 набула право власності на квартиру з моменту укладення договору, а тому мала право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю квартирою.

Тростянецькою селищною радою (відповідь від 28серпня 2014 року № 300) констатовано той факт, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири НОМЕР_2, тобто станом на 24березня 1993 року, постанова Ради Міністрів УкраїнськоїРСР і Укрпрофради від 19 травня 1989 року № 142 втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №572 від 08 жовтня 1992 року «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Тому селищна рада повідомляла ОСОБА_3, що у випадку порушення його майнових чи інших цивільних прав, при укладенні договорів купівлі-продажу квартир АДРЕСА_2 він має право на судовий захист.

Згідно з актом від 28травня 2014 року комісією, створеної Тростянецькою селищною радою, позивачу рекомендовано у випадку порушення його прав визначених Конституцією України та законами України шляхом набуття приватної власності на колишній коридор третіми особами звернутись до суду. Крім цього, з вказаного акта вбачається, що будинок АДРЕСА_2 є одноповерховою цегляною будівлею з чотирма квартирами, забезпеченими чотирма виходами, три з яких облаштовані шляхом прибудови веранди. Також зазначено, що в технічній документації квартири НОМЕР_2 вказано такий перелік приміщень квартири: дві кімнати площею 24,1 кв. м, кухня 9,1 кв. м, веранда 7, 6 кв. м, спірний коридор у переліку відсутній.

Відповідно до примітки технічної характеристики квартири НОМЕР_2 загальна площа квартири з 24, 9 кв. м змінена на 40.8 кв. м за рахунок уточнення, у зв'язку з проведенням поточної інвентаризації, та включення веранди в загальну площу, яка на момент укладання договору купівлі-продажу квартири не була проведена (а. с. 8-11).

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої, статті 303 та пункту 1 частини першоїстатті 309 ЦПК України 2004 року, апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи, які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, і у такому випадку: коли додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції.

Звертаючись з апеляційною скаргою,ОСОБА_7 надала нові докази, а саме, що квартира АДРЕСА_2 була подарована їй ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 14 серпня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вінницької області Вихватнюк Л. А.

Згідно з витягомз Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_7 зареєструвала своє право на вказану квартиру 24червня 2015 року.

За приписами частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи вищенаведене, Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційним судом обґрунтовано зроблено висновок, що вимога позивача про визнання договору купівлі-продажу квартири НОМЕР_1 недійсним є недоведеною.

Зокрема, на момент укладення договору купівлі-продажу квартири НОМЕР_1 постанова Ради Міністрів Української РСР і Укрпрофради від 19 травня 1989 року №142 була чинною, обґрунтування вимог позову про порушення правпозивача щодо правил користування та розпорядження спільною сумісною власністю, а саме коридором, позначеним на плані 4-1, жилого будинку АДРЕСА_2 є безпідставною. Позивачем не доведено того факту, що вказаний коридор був спільною сумісною власністю квартир НОМЕР_2 та НОМЕР_1 зазначеного вище будинку.

Крім того, матеріалами справи підтверджується та встановлено судом апеляційної інстанції, що до квартири НОМЕР_2 є вхід через прибудовану веранду, що вказує на те, що коридор,на частину якого претендує ОСОБА_3 не є єдиним способом потрапитидо його квартири. Апеляційний суд обґрунтовано взявдо уваги і ту обставину, що до успадкування ОСОБА_3 квартири НОМЕР_2, його мати ОСОБА_6, яка купила цю квартиру у 1993 році, не претендувала на коридор у квартирі НОМЕР_1.

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновки суду апеляційної інстанції про відмову в позові.

Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 02 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик