Справа № 376/1592/17 Головуючий у І інстанції Ярошенко С. М.
Провадження № 22-ц/780/852/18 Доповідач у 2 інстанції Коцюрба О. П.
Категорія 38 19.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 квітня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів - Сержанюка А.С., Журби С.В.,

При секретарі - Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 30 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулася до Сквирського районного суду Київської області з зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що її син, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, 25.02.2008 року склав заповіт на користь дочки, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. Заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області, зареєстрований у реєстрі за № 241.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер.

Після його смерті відкрилася спадщина у складі майна, розташованого на території Сквирської міської ради Київської області та на території Великоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області.

Крім неї, спадкоємцями першої черги за законом є діти: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2

Позивач вказує на те, що вона, як мати спадкодавця, яка на момент відкриття спадщини була в непрацездатному віці, має право на обов»язкову частку у спадковому майні, що передбачено ст. 1241 ЦК України, яка б належала їй у разі спадкування за законом, незалежно від змісту заповіту в розмірі 1/8 частини.

Вважає, що заповіт посвідчений особою, яка не мала на те відповідних повноважень, так як рішення виконавчого комітету Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області про надання повноважень секретарю виконкому Чарупі Н.Я., на вчинення нотаріальних дій не приймалося і відповідно до ч.1 ст.1257 ЦК України є нікчемним тому, просила суд задовольнити її позовні вимоги.

Представник позивача в судовому засіданні просив визнати нікчемним заповіт, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2, посвідчений 25.02.2008 року секретарем виконавчого комітету Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області, зареєстрований у реєстрі за № 241 та стягнути з відповідачів судовий збір.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 30.11.2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просила, скасувати рішення Сквирського районного суду Київської області від 30.11.2017 року, ухвалити у справі нове судове рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог. Зазначила, що рішення Сквирського районного суду Київської області від 30.11.2017 року є незаконним та необґрунтованим у зв'язку з неправильним установленням судом обставин, які мають значення для справи, внаслідок помилкової їх оцінки.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Сквирського районного суду Київської області від 30.11.2017 року в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення Сквирського районного суду Київської області від 30.11.2017 року скасуванню з з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону, рішення Сквирського районного суду Київської області від 30.11.2017 року не відповідає.

Судом встановлено, що 25.02.2008 року ОСОБА_6 склав заповіт на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. Заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області, зареєстрований у реєстрі за № 241.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер. Після його смерті, відкрилася спадщина у складі майна, розташованого на території Сквирської міської ради Київської області та на території Великоєрчиківської сільської ради, Сквирського району, Київської області.

Спадкоємцями першої черги за законом є мати спадкодавця - ОСОБА_3 та діти спадкодавця- ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2

На час відкриття спадщини, ОСОБА_3 була в непрацездатному віці, тому, незалежно від заповіту, вона має право на обов»язкову частку у спадковому майні, що передбачено ст. 1241 ЦК України.

ОСОБА_3 своєчасно звернулася із заявою про прийняття спадщини до Сквирської державної нотаріальної контори Київської області, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв»язку з тим, що вона не надала в нотаріальну контору оригіналів документів, що підтверджують право сина на спадкове майно.

Також, судом встановлено, що рішенням Дулицької сільської ради Сквирського райорну Київської області 1 сесії 5 скликання від 12.04.2007 року, секретарю Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області було делеговано повноваження щодо ведення нотаріальних дій в межах діючого законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

В ст. 1223 ЦК України вказано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

На підставі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За правилами ч.1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Статтею 1251 ЦК України (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Згідно ст. 37 Закону України « Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені посадові особи відповідного органу місцевого самоврядування вчиняють, зокрема, таку нотаріальну дію: посвідчують заповіти (крім секретних).

У п. 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №22/5 від 25.08.1994 року, визначено, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних

депутатів покладено вчинення цих дій.

Відповідно до п.п. 5 п.«б» ч.1 ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, державна реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад.

Частиною 6 ст. 59 цього Закону передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Виходячи з приписів ч. ч. 1, 2 ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до віддання виконавчих органів ради.

Виконавчий комітет ради: 1) попередньо розглядає проекти місцевих программ соціально-екномічного і культурного розвитку, цільових программ з інших питань, місцевого бюджету, проекти рішень з інших питань, що вностяться на розгляд відповідної ради; 2) координує діяльність відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ, та організацій, що належать до комунальної власності відповідної територіальної громади, заслуховує звіти про роботу їх керівників; 3) має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради, а також їх посадових осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно ч. 3 ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Як вказано в ч. 1 ст. 144 Конституції Укераїни органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обовязковими до виконання на відповідній території.

Частиною 3 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.

Також, ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільскі, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень (ч.1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Рішенням Конституційного Суду України № 7-рн/2009 від 16.04.2009 року (далі рішення) дано офіційне тлумачення положенню ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

В абзаці 3 п. 3 рішення, Конституційний Суд України зазначив, що гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами ст.ст. 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України.

З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов»язковими до виконання на відповідній території, зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Такі ж положення закріплені у ст. 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручено жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає, що оскільки конкретною нормою Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на момент вчинення та виникнення спірних правовідносин), до компетенції виконкому Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області не було віднесено прийняття рішення про покладення на секретаря ради, на іншу посадову чи службову особу повноважень на вчинення нотаріальних дій, тому, Дулицька сільська рада Сквирського району Київської області діючи в межах закону, а саме ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», своїм рішення 1 сесії 5 скликання від 12.04.2007 року мала повне право вирішувати питання, яке не вилучене із сфери її компетенції, зокрема, про покладення на секретаря сільської ради повноважень на вчинення нотаріальних дій.

Крім того, рішення Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області 1 сесії 5 скликання від 12.04.2007 року про покладення на секретаря сільської ради повноважень на вчинення нотаріальних дій, в судовому порядку незаконним не визнано, а тому є дійсним і підлягає обов'язковому виконанню на відповідній території сільської ради.

Аналізуючи в силу ч. 1 ст. 1256 ЦК України зміст спірного заповіту, колегія суддів вважає, що секретарем Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області додержано вимоги закону щодо форми та правил його посвідчення.

За таких обставин не можуть бути прийняті до уваги доводи позивача щодо не складання та не підписання оспорюваного заповіту ОСОБА_6, що при

складанні заповіту волевиявлення ОСОБА_6 не було вільним і не відповідало його волі, заповіт складено з порушенням вимог щодо правил його посвідчення, те, що заповідачу не було роз'яснено зміст ст. ст. 1241, 1307 ЦК України, є безпідставними так як не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Не може бути прийнято до уваги і посилання позивача про неправильне зазначення у заповіті місця народження ОСОБА_6 так як цей довод не може бути підставою для визнання заповіту нікчемним.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити а рішення Сквирського районного суду Київської області від 30.11.2017 року скасувати, ухвалити у справі нове судове рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог.

Також, з ОСОБА_3 у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати - судовий збір в розмірі 960 грн., так як надане ОСОБА_3 посвідчення серії НОМЕР_1 від 05.08.2003 року, згідно якого вона як ветеран війни-учасник війни звільняється від сплати судового збору не може бути прийняти до уваги і колегія суддів вважає його документом невідомого походження в зв'яжу з тим що дане посвідчення не ідентифіковано і належним чином не завірено згідно до вимог закону.

Керуючись ст. ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 30 листопада 2017 року скасувати.

Прийняти у справі нову постанову якою відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 960 грн.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: