АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/5525/17 22-ц/774/963/К/18А
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/5525/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 31 січня 2018 року, яке ухвалено суддею Прасоловим В.М. о 13 годині 22 хвилини у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 12 лютого 2018 року, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради, про надання дозволу на оформлення документів на виїзд та надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 21 червня 2013 року. Від шлюбу в них є спільна дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. За останній рік їхнього подружнього життя, у неї з відповідачем склалися непрості взаємовідносини. Відповідач нехтував виконанням своїх батьківських і чоловічих обов'язків, був байдужим до всього, що відбувається, і на всі її пропозиції і зауваження, вів себе агресивно і діяв їй на зло, незважаючи на те, що вона діяла в інтересах збереження сім'ї і благополуччя сина. 30 травня 2017 року шлюб з відповідачем розірваний і вона, позивачка, стала проживати окремо за місцем своєї реєстрації, разом зі своїми неповнолітніми синами: ОСОБА_4, 2014 року народження та ОСОБА_5, 2007 року народження. Влітку 2017 року, до неї зателефонував її батько ОСОБА_6, який мешкає в Німеччині, і запропонував їй, під час її щорічної основної відпустки з 15 грудня 2017 року по 13 січня 2018 року приїхати до нього в гості, разом з її синами, тобто його онуками: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, для розширення світогляду, культурного, творчого, духовного розвитку та відпочинку. Крім того, батько, повідомив про те, що він планує відвідати разом з нею та з її сином ОСОБА_4, німецького фахівця в галузі медицини для обстеження, з метою отримання практичних рекомендації щодо лікування ОСОБА_4, який має вроджену хворобу: «Вроджена воронкообразна деформація грудної клітини 2-3 ступенів. Сколіотична осанка. Плосковагульсні стопи». Знаючи, про те, що для виїзду з України і в'їзду в Україну неповнолітніх громадян України, потрібна нотаріально посвідчена згода другого з батьків, вона звернулася до своїх колишніх чоловіків за наданням такої згоди, і її перший чоловік, батько ОСОБА_5, таку згоду надав, а батько - ОСОБА_4 з надуманих причин, мотивуючи тим, що вона планує залишитися з сином в Німеччині на постійному місці проживання, в такій згоді відмовив.

Уточнивши позовні вимоги, просила суд надати дозвіл на оформлення проїзного документу для виїзду за кордон малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Кривого Рогу зареєстрованій за адресою: АДРЕСА_1 без згоди батька ОСОБА_2, 1970 року народження до 31 січня 2020 року; надати тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України (до країн Шенгенської угоди, Туреччини, Хорватії, Об'єднаних Арабських Еміратів, Тунісу, Єгипту, Марокко, Таїланду, Шрі-Ланки, Індії, США, Канади, Росії, Сполученого Королівстві Великобританії і Північної Ірландії) малолітнього ОСОБА_4 без згоди батька ОСОБА_2 до 31 січня 2020 року.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 31 січня 2018 року позов задоволено.

Надано тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України до Федеративної Республіки Німеччини малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Кривого Рогу, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, на такі періоди: з 20 березня 2018 року по 15 квітня 2018 року, з 10 липня 2018 року по 20 серпня 2018 року; з 20 грудня 2018 року по 20 січня 2019 року, з 10 липня 2019 року по 20 серпня 2019 року; з 20 грудня 2019 року по 20 січня 2020 року, з 10 липня 2020 року по 20 серпня 2020 року у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_9.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 640 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у всіх позовних вимогах, окрім надання згоди на виїзд дитини за межі України у період з 20 березня 2018 року по 15 квітня 2018 року, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи та неврахування того, що тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватися лише за погодженням з батьком. При цьому, відповідач вважає, що позивач не надала достатніх доказів щодо необхідності виїзду дитини за межі України та своїм рішення суд позбавив його можливості спілкуватися із сином протягом трьох місяців у році. Також, зазначає, що він не заперечує надавати дозвіл на виїзд сина за межі України за наявності такої необхідності, однак заявлені вимоги, на його думку, є необґрунтованими.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_8, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_9, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 21 червня 2013 року по 30 травня 2017 року, та мають спільну дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_10 (а.с.6, 7, 8, 35).

ОСОБА_4 має вроджену хворобу з наступним діагнозом: «Вроджена воронкообразна деформація грудної клітини 2-3 ступенів. Сколіотична осанка. Плосковагульсні стопи» і з цього приводу потребує лікування (а.с.10, 38-39).

Батько позивачки - ОСОБА_6 проживає в Федеративній Республіці Німеччині.

16 червня 2016 року відповідач ОСОБА_2 надав письмову згоду на тимчасовий виїзд сина ОСОБА_4 в період з 16 червня 2016 року по 16 червня 2017 року до Федеративної Республіки Німеччини.

В 2017 році ОСОБА_6 висловлював бажання, щоб позивачка з відповідачем та дітьми стала проживати в Федеративній Республіці Німеччині, проти цього відповідач не заперечував.

Спір виник з приводу того, що позивач має намір забезпечити малолітній дитині відпочинок та лікування за кордоном, має намір з цією метою виїжджати за кордон, однак відповідач не надає згоду на виїзд ОСОБА_4 за кордон.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виїзд малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_10, за межі України відповідає його інтересам.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада

1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення, а не встановлює постійне місце проживання дитини за межами України. Надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини з її матір'ю на постійне місце проживання до іншої країни без згоди та супроводу батька суперечить положенням цього Закону та статтям 141, 153, 157 СК України.

Внаслідок виїзду дітей за межі України на постійне місце проживання батьки таких дітей будуть позбавлені можливості брати участь у їх вихованні та особистому спілкуванні з ними, що порушує рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей.

Судами може бути ухвалене рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року (справа № 6-15цс17).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для надання у судовому порядку дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька на майбутнє, а саме у різні періоди з 2018 року по 2020 рік, і доводи апеляційної скарги в цій частині є прийнятними.

Разом з тим, згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

При цьому, тимчасовий одноразовий виїзд дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 працює на посаді підсобного робочого КЗ «ДНЗ №303 КТ « КМР та у 2018 році їй буде надано наступні відпустки: соціальна відпустка за 2017 рік на період з 10.07.2018 року по 16.07.2018 року, щорічна відпустка 20 календарних днів за 2017-2018 роки у період з 17.07.2018 року по 13.08.2018 року, соціальна відпустка за 2018 рік у період з 20.12.2018 року по 08.01.2019 року.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 не заперечує надати тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України до Федеративної Республіки Німеччини малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на період з 10 липня 2018 року по 13 серпня 2018 року у супроводі матері ОСОБА_1, у зв'язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню, оскільки виїзд малолітньої дитини за межі України для спілкування з дідусем відповідатиме інтересам дитини, співпадає із затвердженим графіком відпусток позивача ОСОБА_1 та не порушуватиме право батька на спілкування з сином.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, у зв'язку з чим скасовує рішення суду з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та приймає нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 640,00 грн. (а.с. 1), що відповідає розміру, визначеному Законом України «Про судовий збір», а тому ці витрати підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 31 січня 2018 року- скасувати та прийняти нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради, про надання дозволу на оформлення документів на виїзд та надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини - задовольнити частково.

Надати тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України до Федеративної Республіки Німеччини малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Кривого Рогу, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, на період з 10 липня 2018 року по 13 серпня 2018 року у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_9.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: