Справа № 502/1700/17
РІШЕННЯ

02 травня 2018 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді Масленикова О.А.

за участю секретаря судового засідання Скрипкіної А.Ю.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження

за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про

стягнення грошових коштів

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що 08.04.2016 р. між ним та відповідачем була досягнута усна домовленість про придбання житлового будинку, розташованого в м. Кілія, вул. Кірова, 24, який належав батькам відповідача, після оформлення ним документів на зазначений будинок. При цьому була домовленість, що позивач попередньо надасть передоплату в сумі 2200 доларів США та 1700 євро та відповідач до 10.09.2016 р. зобовязується оформити всі документи на будинок, а він сплатити залишок в сумі 13000 доларів США. Після зазначеної усної домовленості 08.04.2016 р. позивач передав відповідачу вищевказані суми коштів, про що було складено розписку. В подальшому позивачу стало відомо, що всупереч домовленості між ними, відповідач продав вищезазначений будинок іншим особам, чим порушив домовленість, зазначену в розписці, а кошти передані йому в якості передоплати не повернув. Після цього, позивачем була надіслана претензія на адресу відповідача з вимогою повернути незаконно отримані кошти, однак письмової відповіді на адресу позивача не надходило, але усно ОСОБА_2 повідомив, що кошти повертати не буде. Таким чином, оскільки ОСОБА_2 порушив умови зобовязання, йому необхідно повернути отримані кошти в сумі 2200 доларів США та 1700 євро, що по курсу НБУ еквівалентно 110802 грн. та нарахування інфляційних відсотків з 08.04.2016 р. по теперішній час 26176,34 грн. Загальна сума заборгованості із врахуванням індексу інфляції складає 136978, 34 грн.

Після відкриття провадження у справі представник відповідача ОСОБА_3 надав відзив, в якому вказав, що позивач стверджує, що 8 квітня 2016 року між сторонами було досягнуто усну домовленість про придбання житлового будинку, розташованого в м. Кілія, вул. Кірова, 24, який належав батькам відповідача після оформлення ним документів на зазначений будинок як спадщини. При цьому вони домовились, що ОСОБА_1 попередньо передасть йому в якості передоплати грошові кошти в сумі 2200 доларів США та 1700 євро, а він до 10.09.2016 року зобовязався оформити всі документи на будинок та ОСОБА_1 зобовязався до 10.09.2016 року сплатити залишок в сумі 13000 доларів США. Після зазначеної усної домовленості 8 квітня 2016 ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 кошти в сумі 2200 доларів США та 1700 євро, про що було складено відповідну розписку. Позивач безпідставно наголошує на отриманні відповідачем за розпискою від 08.04.2016 року 2200 доларів США та 1700 євро. Згідно розписки, яку позивач долучив до матеріалів справи вказується 2200 $ та 1700 евро. Відповідач не отримував від позивача 2200 доларів США, ним було отримано 2200 аргентинських песо (які позначаються загальноприйнятим символом $). Жодного посилання на американські долари відповідачем в розписці від 08.04.2016 року не було: як то значення США або USD. Аргентинські песо були визначені позивачем, оскільки вони були в наявності у позивача (звідки він їх отримав відповідачу не відомо) та позивач також пояснив, що 1 аргентинський песо дорівнює приблизно 1,3 гривні, тобто 2200 $ дорівнює 2860 гривень. Загальноприйнято, що символом $ (з однією або двома вертикальними рисками) можуть позначатися такі валюти, як долар, песо (крім філіппінського, що має власний символ), ескудо (їх символ має спеціальну назву цифрао або цифрано), реал, кордоба і деякі інші. При цьому вибір числа рисок для кожної конкретної валюти частіше продиктований не стільки традицією використання символу в даній країні, скільки підручними або найбільш поширеними шрифтами, де все частіше символ долара зображений з однієї вертикальної рискою. 10.09.2016 року позивач повинен був ще доплатити відповідачу 13000 аргентинських песо (тобто 16900 гривень в перерахунку на національну валюту України за курсом НБУ), які за його словами були у нього в наявності, а відповідач повинен був належним чином оформити документи на житловий будинок, що ним і було зроблено, але позивач відмовився викупати після вказаної дати (10.09.2016 року) житловий будинок, про що свідчить той факт, що жодних дій та повідомлень він не робив. Позивач надав до позову претензію про погашення боргу від 01.08.2017 року та поштове повідомлення про отримання, нібито відповідачем, листа 04.08.2017 року, але жодної претензії відповідач не отримував, оскільки в наданій до позову копії претензії позивача вказаний ОСОБА_4 та адреса вказана: м. Кілія вул. Кірова, 24, але по-батькові відповідача ОСОБА_5 та він зареєстрований за місцем проживання та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Підпис в поштовому відправленні не відповідача та хто міг отримати вказану претензію йому не відомо, оскільки на час 04.08.2017 року житловий будинок за вказаною адресою належав вже ОСОБА_6 в цілому згідно Договорів купівлі продажу частки житлового будинку від 03.05.2017 року та від 06.05.2017 року, які були посвідчені нотаріально, тобто відповідач не міг проживати за вказаною адресою. Вказані Договори купівлі продажу частки житлового будинку були укладені відповідачем набагато пізніше 10.09.2016 року (майже через 8 місяців) від дати, коли повинно було відбутись належного виконання зобовязання позивачем. Тобто жодних порушень взятих на себе зобовязань з боку відповідача не відбулось, а навпаки порушення відбулось з вини позивача. Таким чином позивач вводить суд в оману про те, що йому стало відомо що після отримання правовстановлюючих документів на будинок по вулиці Кірова, 24 відповідач продав його іншим особам до виконання зобовязання саме з ним. Навпаки, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.04.2015 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.04.2015 року відповідачу вже належала 1/2 частина вказаного житлового будинку, а інша 1/2 частина житлового будинку була ним оформлена відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.04.2017 року. Вимоги позивача про стягнення з відповідача 2200 доларів США (еквівалент 57354 гривень) та стягнення інфляційних відсотків з 08.04.2016 року в сумі 26176,34 грн. безпідставні та незаконні. Позивач вказує, що його дружина, ОСОБА_7 не давала згоди на укладення договору позики від 08 квітня 2016 року та вказує, що кошти, які були отримані ним, є майном, а отже підпадають під ознаки спільної сумісної власності подружжя, що вказувало на необхідність отримання письмової згоди дружини на укладення угоди купівлі продажу житлового будинку, чого зроблено не було. Але таким чином, позивач мав би просити стягнути тільки половину отриманого мною майна, а іншу половину повинна вимагати повернення (як власник) його дружина ОСОБА_7, оскільки як вказано позивачем вона є власником іншої 1/2 частини переданого майна, але вона не є позивачем по справі і навіть не залучена як третя особа у справі. Зважаючи на зазначене, представник позивача просива суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 136978,34 гривень та судових витрат в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_8 надав відповідь на відзив, в якій вказав, що зазначені твердження відповідача щодо відсутності посилання на долари США та отримання від позивача аргентинських песо не відповідають дійсності. Під час складання розписки між позивачем та відповідачем була домовленість саме в доларах США. Згідно Класифікації валют (ISO 4217) та ДСТУ ISO 4217:2010, Статистичної класифікації валют, затвердженої Наказом Держстату від 31.12.2014 р. № 416 зі змінами, внесеними наказом Держстату від 29.12.2017 р. № 361 долар США має код 840 та позначку згідно UNICODE $. Крім того, намагання вести суд в оману свідчить і той факт, що в розписці відповідач зазначає, загальну суму про яку домовилися продати будинок за 13000 $. Якщо виходити з логіки відповідача, що мова йде про песо, який приблизно дорівнює 1,3 гривні, то загальна вартість будинку повинна була дорівнювати (13000х1,3) 16900 грн., але тоді не логічно, що перша сума, яка була отримана позивачем в 1700 євро (53448 грн.) вже в декілька разів більша загальної вартості будинку в песо. Отже доводи відповідача про отримання від позивача аргентинських песо не заслуговують уваги та не відповідають дійсності. Відповідач стверджує, що не володіє інформацією про те, хто отримав претензію про стягнення заборгованості, та підпис на повідомленні про отримання поштового відправлення виконано не їм. У той час, відповідач вказує на помилку в претензії, а саме про зазначення (внаслідок описки) «Віталійович», замість Вікторович. Вказані твердження суперечать, один одному, оскільки відповідач все ж таки отримав претензію та намагається ввести в оману суд. Позивач не міг знати про фактичне проживання відповідача в момент надіслання претензії, оскільки під час укладення розписки останнім відомим місцем проживання / реєстрації відповідача була адреса: м. Кілія, вул. Кірова, 24. При поданні претензії позивач виходив саме з останнього відомого місця проживання відповідача. Повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу (а не грошовим зобовязанням ), на який можуть нараховуватися відсотки. Стосовно залучення сторони, представник позивача зазначив, що дійсно кошти надавав позивач, без узгодження з дружиною та лише у нього є право вимагати повернення зазначених коштів, що вказує на відсутність необхідності та неможливості долучати стороною дружину позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у звязку з розглядом справ в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З досліджених доказів суд встановив наступні фактичні обставини:

Згідно розписки від 08.04.2016 р. ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 передоплату за будинок, розташований по вул. Кірова, № 24 в розмірі 2200 $ та 1700 євро. За кінцевим розрахунком котрий відбудеться 10.09.2016 р. ОСОБА_1 зобовязується доплатити ОСОБА_2 залишок у розмірі 13000 доларів США. ОСОБА_2 зобовязався оформити документи на будинок по вул. Кірова, 24.

01.08.2017 р. ОСОБА_1 направив листа до ОСОБА_2 з претензією про погашення боргу.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.04.2015 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.04.2015 року ОСОБА_2 належала 1/2 частина вказаного житлового будинку в м. Кілія, вул. Кірова, 24, а інша 1/2 частина житлового будинку була оформлена ним відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.04.2017 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що є вказівка в абзаці третьому Договору купівлі продажу частки житлового будинку від 06.05.2017 року.

З договорів купівлі-продажу житлового будинку від 06.04.2017 р. та 03.05.2017 р. посвідчених приватним нотаріусом Кілійського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_9 вбачається, що ОСОБА_2 продав та передав у власність ОСОБА_6 по 1/2 частці житлового будинку розташованого в м. Кілія, вул. Кірова, 24.

Під час ухвалення рішення судом було застосовано наступні норми права:

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальні підстави для виникнення зобовязання у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Обєктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Згідно ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

За правилами, визначеними в ст. ст. 655-657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобовязанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Оскільки після досягнення усної домовленості між позивачем та відповідачем, договір купівлі-продажу відповідну будинку відповідав уклав з іншою особою, отримані ним від позивача грошові кошти є безпідставно набутим майновим у розумінні ст. 1212 ЦК України, а отже, підлягають поверненню позивачу.

Щодо валюти платежу, який позивач здійснив відповідачу в якості часткової оплати, суд погоджується з позицією представника позивача стосовного того, що позивачем було сплачено саме 2200 доларів США, а не аргентинських песо, як про те зазначав представник відповідача та курс якого по відношенні до гривні дорівнює приблизно 1 аргентинський песо = 1,27 українських гривень, оскільки в іншому разі загальна ціна договору купівлі-продажу у перерахунку на українську гривню дійсно б становила менший розмір, ніж частково сплачена позивачем відповідачу в рахунок майбутнього договору грошова сума в еквіваленті 1700 євро (що становить приблизно 53 754 гривень = 1700?31,62 гривень на день ухвалення рішення).

Предметом договору позики у даній справі є іноземна валюта.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Як зазначено в ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Разом з тим, враховуючи, що згідно закріпленого у ст. 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного процесуального судочинства суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог особи, суд вважає за необхідне визначити суму, що підлягає сплаті відповідачем на користь позивача у гривні не за офіційним курсом долара США та євро до гривні на день ухвалення рішення (26,20 гривень за 1 долар США та 31,62 гривень за 1 євро), а за курсом, визначеним позивачем у своєму розрахунку, наведеним у позовній заяві: 2200 доларів США?26,07 гривень/за долар = 57 354 гривень; 1700 євро ?30 гривень/за євро = 51 000 гривень; 57 354 + 51 000 = 108 354 гривень.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача даної суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, відповідно до ст. 625 ЦК України, суд виходить з наступного:

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

Крім того, між сторонами не виникли зобовязальні правовідносини.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин застосування положень ст. 625 ЦК України є неприпустимим.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково на суму 108 354 гривень.

Судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача згідно ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 141, 259, 263-265, 279 ЦПК, ст.ст. 16, 533, 640, 625, 655, 657,1212 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, паспорт серії КМ 937777 від 12.03.2015 р., виданий Кілійським РС ГУДМС України в Одеській області, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, паспорт серії КК 337687 від 23.12.1999 р., виданий Кілійським РВ УМВС України в Одеській області, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, 2200 доларів США та 1700 євро, що у гривневому еквіваленті становить 108 354 гривень, а також 1000 гривень судового збору, всього 109 354 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02.05.2018 р.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_10