Ухвала

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 473/2638/15-ц

провадження № 61-4244св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 червня 2016 року у складі судді Висоцької Г. А. та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2016 року у складі колегії суддів Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В., Ямкової О. О.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позивна заява мотивована тим, що 04 травня 2015 року з вини відповідача, яка не забезпечила належний нагляд за належною їй коровою сталась дорожньо-транспортна пригода, яка призвела до пошкодження його автомобіля.

Посилаючись на вказані обставини, позивач з врахуванням подальших уточнень просив відшкодувати йому 31 169,95 грн завданої майнової шкоди.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 червня 2016р. позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 31 169,95 грн майнової шкоди, та стягнуто 1 851,56 грн судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доведено факт заподіяння ОСОБА_1 майнової шкоди з вини ОСОБА_2, яка всупереч п.п. «в» п. 7.7. Правил дорожнього руху України, статті 9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» випасала корову без нагляду, тому наявні підстави для задоволення позову, передбачені статтею 1166 ЦК України, та статтями 12, 36 Закону України «Про захист тварин увід жорстокого поводження».

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 відхилено. Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 червня 2016 року в частині судових витрат змінено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 351,56 грн судових витрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що в матеріалах справи містяться докази щодо понесених витрат на правову допомогу, передбачену статтями 84, 89 ЦПК України, статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». У частині задоволення позовних вимог про стягнення майнової шкоди, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

У серпні 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що позивачем не надано до суду доказів про належність у власності чи користуванні відповідача тварини, яка була учасником ДТП. Висновки суду в цій частині ґрунтуються на припущеннях та внутрішньому переконанні.

Крім того, суд не вірно дійшов висновку про наявність причинного зв'язку з діями відповідача, що не підтверджено в судовому засіданні, оскільки позивач, який керував транспортним засобом, не врахував можливість появи перешкоди на шляху, не прорахував безпечну швидкість при ймовірній обмеженій видимості дороги.

Разом з цим, вина відповідача в заподіянні шкоди не доведена належними та допустимими доказами.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу Україниу редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Обєднаної палати Верховного Суду. Такий висновок Верховного Суду ґрунтується на наступному.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, чинного на момент постановлення оскаржуваних судових рішень) (далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до якої рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам закону.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 04 травня 2015 року належна ОСОБА_2 корова чорно-білого кольору без ідентифікаційного номера вибігла на проїзну частину дороги по вулиці Молодогвардійській в місті Вознесенську, де в цей час рухався автомобіль Renault, реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1, внаслідок чого сталось їх зіткнення.

Постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 травня 2015 року провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 24 КУпАП за наслідками вказаної ДТП відносно ОСОБА_7 закрито у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Такий висновок суд зробив пославшись на відсутність договору між власником корови і погоничем корів.

У зв'язку з названою дорожньо-транспортною пригодою автомобіль ОСОБА_1 зазнав механічних пошкоджень.

Згідно з частинами першою та другою статті 180 ЦК України тварини є особливим об'єктом цивільних прав, на них поширюється режим речі, а правила поводження з тваринами встановлюється законом.

Таким законом є, зокрема Закон України «Про захист тварин від жорстокого поводження» у статті 9 якого визначено, що особа, яка утримує домашню тварину, зобов'язана супроводжувати домашню тварину поза місцями її постійного утримання. А також ця особа та особа, яка супроводжує домашню тварину, зобов'язана забезпечити безпеку сторонніх людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною, безпеку дорожнього руху при проходженні з домашньою твариною біля транспортних шляхів і при їх переході шляхом безпосереднього контролю за її поведінкою, крім того фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх тварин, зобов'язані не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб.

Позивачем надано суду докази, що пошкодження транспортного засобу, виникли саме внаслідок ДТП, що зафіксовано працівниками міліції у належний спосіб і надані позивачем докази про вартість матеріальних збитків, що підтверджується безпосередньо причинний зв'язок між зіткненням та заподіяною шкодою, її розміром.

Суди попередніх інстанцій в частині відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позову , передбачених статтею 1166 ЦК України, статтями 12, 36 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження».

Частинами першою та другою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Учасниками дорожньої пригоди були автомобіль Renault, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності позивачу ОСОБА_1, і тварина - корова чорно-білого кольору без ідентифікаційного номеру.

Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно з частиною п'ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, на переконання колегії суддів Другої судової палати, є обґрунтованими.

За правилами частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об'єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об'єднаної палати.

Прикладом наявності протилежних за змістом правових висновків у рішеннях Верховного Суду є постанова від 28 лютого 2018 року у справі № 281/618/15-ц, провадження № 61-8682св18, ухвалена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати.

У зазначеному судовому рішенні зроблено висновок про те, що факт спричинення твариною шкоди автомобілю позивача, через відсутність належного контролю з боку власника та особи, яка зобов'язана здійснювати такий контроль, а також загальні підстави деліктної відповідальності, свідчать про наявність у позивача права на відшкодування шкоди, заподіяної твариною, яка утримується відповідачем.

Аналіз викладеного правового висновку у наведених прикладах свідчать про існування різного підходу до розуміння та тлумачення Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження»та Глави 82 Відшкодування шкоди ЦК України, заподіяної автомобілю твариною.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що вирішення цих правових питань з урахуванням наведених правових позицій Верховного Суду у подібних правовідносинах викликає необхідність формування єдиної правозастосовчої практики, що підлягає вирішенню Обєднаною Палатою Касаційного цивільного суду.

Однакове застосування закону забезпечуватиме реалізацію верховенства права, рівність перед законом та правову визначеність у державі. Єдність у практиці застосування одних й тих самих норм права поліпшуватиме громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також сприятиме утвердженню довіри до судової влади в цілому.

Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Згідно з частиною другою статті 403 ЦПК України та з урахуванням наведеного наявні підстави для передачі справи на розгляд Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу № 473/2638/15-ц, провадження № 61-4244св18, за скаргою ОСОБА_2 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2016 року в частині відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило