Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 755/5481/16-ц

провадження № 61-1030св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., від 06 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

Позовна заява ПАТ «Альфа-Банк» мотивована тим, що 10 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 490051367, відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 22 340, 31 доларів США, зі сплатою 13,00 % річних, з кінцевим терміном повернення до 10 листопада 2013 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 10 листопада 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 490051367-П, відповідно до якого поручитель зобов'язався перед банком солідарно відповідати за виконання позичальником у повному обсязі зобов'язань за кредитним договором. Банк у повному обсязі виконав взяті на себе зобов'язання щодо надання позичальнику кредитних коштів у відповідності до умов кредитного договору, однак ОСОБА_2 свої зобов'язання належним чином не виконував, у результаті чого виникла кредитна заборгованість у розмірі 7 055, 45 доларів США.

Посилаючись на викладені обставини, ПАТ «Альфа-Банк» просило суд стягнути солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 490051367 від 10 листопада 2007 року у розмірі 7 055, 45 доларів США.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва, у складі судді Савлук Т. В., від 15 вересня 2016 року ПАТ «Альфа-Банк» відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банком не доведено факт виникнення у ОСОБА_2, як позичальника, заборгованості по кредитному договору, яка виникла станом на 22 березня 2016 року. Позивачем не надано виписки по рахунку позичальника, а наданий розрахунок заборгованості за кредитним договором по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог, однак не тим документом, який підтверджує факт проведення певних фінансових операцій. Крім того, банк збільшив процентну ставку за кредитом, у тому числі у зв'язку з порушенням позичальником кредитної дисципліни, але без згоди поручителя, тому підстав для покладання відповідальності на останнього за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком немає, оскільки порука припинилася.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року скасовано у частині відмови ПАТ «Альфа-Банк» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості і ухвалено у цій частині нове рішення, яким частково задоволено позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк». Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 10 листопада 2007 року № 490051367 у розмірі 7 055, 45 доларів США. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивачем було надано копію повідомлення боржника про зміну відсоткової ставки, яка була йому направлена 01 вересня 2008 року, тобто у той самий день, коли було здійснено підвищення відсоткової ставки, і у подальшому позичальником на цих умовах сплачувався кредит протягом майже восьми років. Отримавши від банку кошти у кредит, позичальник не виконав належним чином взяті за кредитним договором зобов'язання, що призвело до утворення заборгованості. Враховуючи те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, останній має нести цивільно-правову відповідальність.

У грудні 2017 року ОСОБА_2подано касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року, а справу передати на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що апеляційним судом повно і всебічно не з'ясовано обставини справи. Апеляційним судом було залишено поза увагою той факт, що банк подав апеляційну скаргу з пропуском строку на апеляційне оскарження, про поновлення якого клопотання не заявляв, при цьому апеляційний суд відкрив провадження у справі без вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження. Крім того, апеляційний суд прийняв нові докази від позивача, на підставі яких ухвалив рішення у справі, однак не визначив неможливість їх подання до суду першої інстанції і причини цього.

09 січня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

18 січня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

У травні 2018 року ПАТ «Альфа-Банк» подано відзив на касаційну скаргу, в якому заявник вказує на її необґрунтованість та безпідставність.

25 жовтня 2018 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 10 листопада 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 490051367, відповідно до якого позивач зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 22 340, 31 доларів США з цільовим використанням кредиту на придбання транспортного засобу згідно з договором купівлі-продажу, зі сплатою 13,00 % річних, з кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за кредитним договором до 10 листопада 2013 року або достроково у випадках, передбачених кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 10 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 490051367-П, відповідно до статті 3 якого поручитель зобов'язався відповідати перед банком за порушення обов'язків солідарно з позичальником у тому обсязі що і боржник.

Звертаючись до суду з даним позовом, банк посилався на те, що позичальник не виконував належним чином взяті за кредитним договором зобов'язання, що призвело до утворення кредитної заборгованості, яка станом на 22 березня 2016 року становить 7 055, 45 доларів США та складається із: суми заборгованості по кредиту у розмірі - 6 480, 08 доларів США, суми заборгованості по відсоткам - 191, 08 долар США, пені у розмірі - 384, 29 долари США.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Місцевий суд, ухвалюючи рішення у справі про відмову у задоволенні позовних вимог банку вказав про те, що позивач, на обґрунтування своїх позовних вимог не надав суду належні та допустимі докази, не довів обставини, на які посилався, як на підставу своїх вимог (банк не надав виписки по рахунку позичальника), не довів переконливість наданих доказів на підтвердження кредитної заборгованості.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази (у тому числі у оригіналах згідно статті 64 ЦПК України, 2004 року) тій стороні, яка несе обов'язок по доказуванню.

За правилами частини другої статті 303 ЦПК України, 2004 року, апеляційний суд вправі досліджувати лише ті докази, які: судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку; докази, в дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено; нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (поважність причин повинен довести скаржник).

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Таким чином, суд апеляційної інстанції досліджує нові докази, якщо визнає, що вони не могли бути надані суду першої інстанції або відмова в їх прийнятті визнана необґрунтованою. Висновок про визнання чи невизнання цих обставин такими, що мають значення для розгляду справи, має бути викладений в ухвалі (рішенні) суду. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання (частина друга статті 208, частина перша статті 212, частина перша статті 304 ЦПК).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд прийняв до уваги додану до апеляційної скарги виписку по особовому рахунку позичальника та лист, що був адресований позичальнику про зміну відсоткової ставки за користування кредитом (а.с. 114-189). Вказані докази не були подані позивачем до суду першої інстанції та не були предметом дослідження у місцевому суді.

Позивач, подаючи апеляційну скаргу, не мотивував причини неподання цих доказів до районного суду, а апеляційний суд, приймаючи їх, не мотивував свій висновок про це в установленому ЦПК України порядку.

Отже, ухваливши нове рішення у справі на підставі нових доказів, апеляційний суд не дотримався норм процесуального права.

Разом з цим, заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом були допущені порушення при вирішення питання про прийняття апеляційної скарги до розгляду.

За правилами частини першої статті 294 ЦПК України, 2004 року, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду першої інстанції у справі, яка є предметом касаційного перегляду, проголошено 15 вересня 2016 року у відсутності представника банку. У матеріалах справи наявний супровідний лист місцевого суду щодо направлення копії судового рішення на адресу учасників справи (а.с. 92-102).

05 липня 2017 року представником банку подано до місцевого суду клопотання про видачу копії рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року (а.с. 105).

Апеляційну скаргу на вказане рішення було подано позивачем у справі 14 липня 2017 року.

Таким чином, апеляційну скаргу було подано через значний проміжок часу після ухвалення судового рішення (майже десять місяців).

Позивачем не порушувалося перед апеляційним судом питання про поновлення пропущеного строку, установленого статтею 294 ЦПК України. Позивач зазначив, що новопризначений представник, який подає апеляційну скаргу, отримав текст судового рішення місцевого суду 05 липня 2017 року. Апеляційним судом при постановленні 03 серпня 2017 року ухвали про відкриття апеляційного провадження не з'ясовано, коли саме позивач отримав копію рішення суду та не вирішено питання щодо дотримання позивачем строку на апеляційне оскарження рішення у справі, поважності причин пропуску цього строку.

Згідно зі статтею 72 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (пункт 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, від 03 квітня 2008 року пункт 41) (пункт 47 рішення).

Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

Подібна правова ситуація має місце і в цій справі, оскільки апеляційним судом розглянуто в апеляційному порядку спір по суті та ухвалено зі спливом значного часу у справі нове рішення суду про задоволення позовних вимог без попереднього вирішення питання про дотримання позивачем строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, яке набрало законної сили.

За вищезазначених обставин оскаржене у касаційному порядку рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим.

Отже, у справі, яка переглядається, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених процесуальним законом (статті 212, 213, 294, 303 ЦПК України, 2004 року).

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки недоліки, допущені апеляційним судом не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення апеляційного суду, на яке подано касаційну скаргу, в силу статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до Київського апеляційного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта