Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 127/7471/15-ц

провадження № 61-4145св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2016 року у складі судді Гриневича В. С. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 21 липня 2016 року у складі суддів: Матківської М. В., Денишенко Т. О., Сопруна В. В.,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 15 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 39 237,83 доларів США зі сплатою 12% на рік за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 12 жовтня 2012 року. На забезпечення виконання зобов'язань за даним договором, 15 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого останній взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором.

Взяті на себе зобов'язання щодо повернення коштів та сплати процентів за кредитом ОСОБА_1 не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 131 125,42 доларів США, з яких: 28 986,24 доларів США - заборгованість за кредитом; 8 481,41 доларів США - заборгованість за процентам за користування кредитом; 1 862,37 доларів США - комісія за користування кредитом та 91 795,40 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Посилаючись на викладені обставини ПАТ КБ «Приватбанк» просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 15 жовтня 2007 року в сумі 131 125,42 доларів США, що станом на 02 березня 2015 року еквівалентно 3 520 717 грн 53 коп.

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання неукладеними кредитного договору від 15 жовтня 2007 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» та договору поруки від 15 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 червня 2015 року позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» в частині позовних вимог до ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 травня 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання неукладеними кредитного договору та договору поруки залишено без розгляду.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ КБ «Приватбанк» не доведено, що банком було відкрито рахунок НОМЕР_1, на який 16 жовтня 2007 року було перераховано 26 054,59 доларів США саме ОСОБА_1 на виконання кредитного договору №DNABAE00003229 від 15 жовтня 2007 року, оскільки у самому кредитному договорі відсутні посилання на рахунок НОМЕР_1, а доказів укладання сторонами договору на відкриття такого рахунку позивачем не надано. Крім того, матеріалами справи №2-1381/11, а саме висновком судової почеркознавчої експертизи №666 від 29 травня 2012 року спростовано твердження позивача щодо отримання ОСОБА_1 коштів в сумі 26 050 доларів США на виконання кредитного договору №DNABAE00003229 від 15 жовтня 2007 року.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 21 липня 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з огляду на те, що банком не доведено факту отримання відповідачем кредитних коштів на виконання договору, а обов'язок позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом виникає лише в разі виконання банком свого зобов'язання щодо надання кредитних коштів позичальнику.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог через недоведеність факту видачі позичальнику кредитних коштів на підставі експертного висновку почеркознавчої експертизи, оскільки вказана експертиза була проведена в межах іншої судової справи і не стосується предмета доказування у цій справі. Докази надані позивачем спростовують висновок суду про відсутність факту отримання відповідачем кредитних коштів. Відповідачем не надано доказів того, що він не отримував наданих банком йому у кредит коштів. До позовної заяви було долучено заяву про продаж іноземної валюти від 15 жовтня 2007 року у сумі 28 127,33 доларів США, підписану ОСОБА_1 та меморіальний ордер про перерахування коштів від 15 жовтня 2007 року та виписку з рахунку, який було відкрито позичальнику відповідно до пункту 7.2 кредитного договору. Згідно вказаної виписки вбачається факт часткового виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором шляхом внесення платежів на його погашення та сплату процентів за користування ним.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначив про те, що рішення судів є законними, обґрунтованими і такими, що відповідають нормам процесуального та матеріального права. Судом першої інстанції була дана правильна оцінка зібраним у справі доказам, внаслідок чого суд вірно виходив із відсутності підстав для задоволення позову. Касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Судові спори між відповідачем та ПАТ КБ «Приватбанк» з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором від 15 жовтня 2007 року тривають з 2011 року, проте у задоволенні позовних вимог банку було відмовлено. Підставою відмови у задоволенні позовних вимог стало невиконання банком вимог кредитного договору, а саме видача кредитних коштів не ОСОБА_1, а громадянину ОСОБА_3, який за змовою з працівниками банку, отримував чужі кошти і ошукав 18 осіб в такий же спосіб, за що останнього було засуджено за шахрайські дії Ленінським районним судом м. Вінниці. ОСОБА_3 визнав себе винним у привласненні кредитних коштів, в тому числі і ОСОБА_1, які частково у розмірі 10 000 доларів США повернув до вироку суду. Надані позивачем докази не підтверджують факту отримання відповідачем кредитних коштів. Єдиним касовим документом та доказом отримання позичальником кредитних коштів є заява на видачу готівки, яка згідно висновку судової почеркознавчої експертизи підписана не відповідачем, а іншою особою. Крім того, відповідачем не проводилось погашення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

26 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Суди установили, що 15 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNABAE00003229, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в пункті 7.1 цього договору.

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору, банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 15 жовтня 2007 року по 12 жовтня 2012 року включно у вигляді неповнолювальної кредитної лінії у розмірі 39 237,83 доларів США на наступні цілі: 26 054,78 доларів США - на купівлю автомобіля, а також у розмірі 6,77 долари США для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до пункту 1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування транспортного засобу; за договором особистого страхування в сумі 2 065,77 доларів США, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 781,64 доларів США та у розмірі 10 328,86 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбаченого пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди в розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2 договору.

Пунктом 7.2 кредитного договору передбачено, що для виконання даного договору банк відкриває позичальникові рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсотках, винагороді та іншим платежам.

Звертаючись до суду із позовом ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на положення статей 1046, 1049, 1054 ЦК України, вказував, що ОСОБА_1 зобов'язання за вказаним договором не виконав, унаслідок чого у нього виникла заборгованість перед банком у розмірі 131 125,42 доларів США, що станом на 02 березня 2015 року еквівалентно 3 520 717 грн 53 коп. При цьому банк, зазначав, що відповідач отримав кредитні кошти на підставі договору, однак не виконує зобов'язання щодо їх повернення.

Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили із того, що позивачем не доведено факт отримання відповідачем кредитних коштів на виконання договору, тому обов'язку повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у позичальника не виникло, оскільки заяву на видачу готівки ОСОБА_1 не підписував, інших доказів отримання кредитних коштів позивачем не надано.

Проте з такими висновками погодитись не можна.

Згідно частини першої статті 638 та частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі частини другої статті 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

Законодавець пов'язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (стаття 1046 ЦК України). Кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

Разом з тим правове значення при вирішенні справ про стягнення заборгованості за кредитним договором має встановлення фактичного отримання позичальником грошових коштів.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, при ухваленні рішення дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 гроші відповідно до кредитного договору від 15 жовтня 2007 року не отримував. При цьому суд послався на матеріали цивільної справи № 2-1381/11 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору, договору застави та поруки недійсними, позовом третьої особи із самостійними вимогами - ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору поруки недійсним.

Суд вважав, що вказані обставини підтверджуються висновком судової почеркознавчої експертизи № 666 від 29 травня 2012 року, проведеної у справі № 2-1381/11, згідно якої підпис, що розташований в заяві на видачу готівки № 59587901 від 16 жовтня 2007 року на суму 26 050 доларів США в графі «підпис касира», виконано не самим ОСОБА_1, а іншою особою (особами); підпис, що розташований підпис у заяві на видачу готівки № 59587901 від 16 жовтня 2007 року на суму 26 050 доларів США навпроти прізвища «Голубь Виктория Николаевна», виконано не самим ОСОБА_1, а іншою особою (особами).

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами.

У разі, коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

Таким чином, обґрунтовуючи ухвалені рішення із посиланням на висновок судової почеркознавчої експертизи № 666 від 29 травня 2012 року, проведеної в іншій справі, суди не оцінили вказаний висновок у сукупності з іншими доказами у справі.

Крім того, установлено, що кредитний договір № DNABAE00003229 від 15 жовтня 2007 року був підписаний ОСОБА_1, проти чого останній не заперечував.

У постанові про відмову у порушенні кримінальної справи від 07 квітня 2012 року, за заявою ОСОБА_1 щодо протиправних дій ОСОБА_3 та працівників ПАТ КБ «Приватбанк» зазначено, що досудовим слідством встановлено, що 15 жовтня 2007 року ОСОБА_1 на прохання свого знайомого ОСОБА_4, який надавав різного роду допомогу ОСОБА_3, оформив у ПАТ КБ «Приватбанк» на своє ім'я кредитний договір на суму 39 237 доларів США. Допитаний під час досудового слідства ОСОБА_1 надав покази, що дійсно підписував кредитний договір, а кошти через ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 На виконання умов укладеної кредитної угоди ОСОБА_3 частково погасив кредит на суму 6 341 доларів США (а. с. 218-222, Т. 1).

Вироком за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 358, частиною третьою статті 358 та частиною четвертою статті 190 КК України, встановлено, що останній у жовтні 2007 року з метою отримання коштів для власних потреб схилив ОСОБА_1 оформити на своє ім'я кредит у Вінницькій філії ПАТ КБ «Приватбанк» для передачі в подальшому кредитних коштів йому в борг. Для досягнення своєї мети ОСОБА_3 виготовив підроблену довідку про заробітну плату на ім'я ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в які вніс завідомо неправдиві відомості (а. с. 74-83 Т.1).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк посилався на те, що відповідач здійснив часткове погашення заборгованості за указаним кредитним договором, що підтверджується розрахунком заборгованості, випискою з рахунку та меморіальним ордером про перерахування коштів від 15 жовтня 2007 року.

Вказані докази під час розгляду справи відповідач не спростував та на виконання покладеного на нього процесуального обов'язку (статті 10, 60 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи) не довів належними і допустимими доказами тих обставин, на які посилався, зокрема, що не отримував грошові кошти за кредитним договором.

Вирішуючи спір, суди у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 року, доводів сторін по суті позовних вимог належним чином не перевірили, не зазначили в судових рішеннях мотиви відмови у прийнятті зазначених доказів та їх належній оцінці, приймаючи як належний доказ висновок судової почеркознавчої експертизи в іншій справі, суди не здійснили оцінку доказів у їх сукупності та взаємній достатності.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили із того, що позивачем не доведено, що ПАТ КБ «Приватбанк» відкрито рахунок № НОМЕР_1, на який 16 жовтня 2007 року було перераховано 26 054,59 доларів США саме ОСОБА_1 на виконання кредитного договору №DNABAE00003229 від 15 жовтня 2007 року, оскільки у самому кредитному договорі відсутні посилання на вказаний рахунок, а доказів укладання сторонами договору на відкриття такого рахунку позивачем не надано.

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що кредитні кошти були надані позичальнику через касу банку, згідно пункту 1.1 кредитного договору, а не шляхом перерахування на рахунок.

Згідно частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Ураховуючи, що судами не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що згідно частини третьої статті 411 ЦПК Україниє підставою скасування рішення судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 21 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько
С. Ю. Мартєв
В. М. Сімоненко
С. П. Штелик