Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 369/11810/17-ц

провадження № 61-36277св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Служба у справах дітей Святошинської районної державної адміністрації у м. Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2017 року у складі судді Усатова Д. Д. та постанову Апеляційного суду Київської області від 12 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Волохова Л. А., Мережко М. В., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Служба у справах дітей Святошинської районної державної адміністрації у м. Києві про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька.

Позов обгрунтовано тим, що 23 серпня 2008 року між нею та ОСОБА_5 укладено шлюб, від якого сторони мають малолітню дочку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

21 листопада 2013 року згідно з рішення Святошинського районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано, а рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2015 року визначено постійне місце проживання дитини ОСОБА_6 разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня 2014 року з ОСОБА_5 стягнуто аліменти на утримання дочки, яке відповідач не виконує.

27 серпня 2015 року між ОСОБА_4 та громадянином Сполученого королівства Великої Британії та Північної Ірландії ОСОБА_9 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 27 серпня 2015 року, після чого прізвище ОСОБА_4 змінено на ОСОБА_4.

Позивач та її чоловік вирішили приїхати до Сполученого королівства Великої Британії та Північної Ірландії з метою отримання дитиною освіти у початковій школі Роуз Хілл (Rose Hill Primary school) Стокпорт, що відповідає бажанню дитини для здобуття у майбутньому освіти за кордоном за фахом ветеринара.

02 березня 2016 року через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Красовського О. О., ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 заяву з проханням з'явитись за вказаною у заяві адресою 16 березня 2016 року для надання дозволу на виїзд малолітньої дочки за кордон до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії на навчання.

16 березня 2016 року відповідач прибув за вказаною адресою та відмовився від підписання заяви про згоду.

ОСОБА_4 вимушена подати позов до суду з вимогами про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_6 за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька на період з 01 серпня 2016 року по 01 червня 2017 року до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, внаслідок розгляду якого заочним рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 квітня 2016 року у справі №369/3045/16-ц позов задоволено. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_5 на період з 01 січня 2016 року по 01 червня 2017 року до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. Рішення набрало законної сили.

18 січня 2017 року ОСОБА_5 надано заяву (згоду) на тимчасовий виїзд дочки за кордон на час навчання у період з 01 серпня 2017 року по 01 червня 2018 року до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії

Прибувши до Сполученого Королівства Великої Британії ОСОБА_6 зараховано до третього класу початкової школи Роуз Хілл (Rose Hill Primary school) Стокпорт. Термін навчання у початковій школі складає шість навчальних років.

Чоловік позивача ОСОБА_9 має у власності приватний будинок за адресою: АДРЕСА_2, тому забезпечив дочці позивача ОСОБА_6 окрему кімнату, з необхідними речами для проживання, навчання та відпочинку.

ОСОБА_9 є власником компанії GSI ( Sign & Graphic installer), що займається розробкою та встановленням знаків та графічних зображень для всіх видів господарської діяльності, до якої працевлаштовано позивача на посаду помічника менеджера із заробітною платою в розмірі 1 280,00 фунтів стерлингів щомісяця.

Після закінченню третього класу початкової школи Роуз Хілл, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у 2017 року прибули в Україну за постійним місцем проживання на час шкільних канікул.

ОСОБА_5 згоду на тимчасовий виїзд на навчання не надав і у серпні цього року ОСОБА_6 у супроводі матері ОСОБА_4 відбула до Сполученого Королівства Великої Британії за попередньою згодою батька від 18 січня 2017 року.

Станом на день подання позову ОСОБА_6 перебуває разом з матір'ю у м. Стокпорт та навчається у четвертому класі школи Роуз Хілл.

Оскільки необхідність у отриманні дозволу на тимчасовий виїзд до Сполученого Королівства Великої Британії до закінчення ОСОБА_6 початкової школи не відпала, 25 вересня 2017 року через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Красовського О. О., представником ОСОБА_4 передано ОСОБА_5 заяву з проханням з'явитись за вказаною у заяві адресою 16 жовтня 2017 року для надання дозволу (підписання заяви про згоду) на виїзд дочки за кордон на навчання.

16 жовтня 2017 року відповідач не прибув за вказаною адресою.

20 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським О. О. видано свідоцтво, у якому зазначено про належне повідомлення відповідача про заяву ОСОБА_4, оскільки згідно із зворотним поштовим повідомленням вказану заяву ОСОБА_5 отримав 03 жовтня 2017 року.

Враховуючи викладене, позивач просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_6 за межі України у супроводі матері без згоди та супроводу батька ОСОБА_5 до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії у періоди з 20 серпня 2018 року по 01 серпня 2019 року та з 20 серпня 2019 року по 01 серпня 2020 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 12 квітня 2018 року, позов задоволено частково. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України у супроводі матері ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька ОСОБА_5 до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії у період з 20 серпня 2018 року по 01 серпня 2019 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у спірних правовідносинах суд має визначитись із правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, зазначити конкретну країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька; та з урахуванням визначеної статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, тому суд задовольнив вимоги позивача частково та надав дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_6 за межі України у супроводі матері без згоди та супроводу батька до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії на періоди з 20 серпня 2018 року по 01 серпня 2019 року. Відповідач не надав суду доказів та не навів обгрунтованих доводів про ненадання дозволу на виїзд дитини.

У червні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанції, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

19 червня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5

У липні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_4 на касаційну скаргу ОСОБА_5

У липні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суду не надано доказів, які б свідчили про необхідність дитини виїзду за кордон. Позивачем не доведено, що вона має достатньо грошових коштів для належного забезпечення дитини за кордоном.

Відповідач не відмовився від надання згоди на виїзд дитини за кордон, а фактично просив надати більш детальну інформацію щодо перебування дочки за кордоном.

Сам по собі факт ненадання беззаперечної згоди одним із батьків згоди на виїзд дитини за кордон без його супроводу не свідчить про порушення прав дитини, зокрема щодо її свободи пересування.

Апеляційним судом порушено норми процесуального права шляхом ненадання позивачу права ознайомлення з відзивом позивача, що позбавило його права на ознайомлення з його змістом.

Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що законодавство не передбачає іншого способу виїзду малолітньої дитини за кордон, крім як за нотаріально посвідченою згодою того з батьків, хто проживає окремо. У разі відсутності якої у іншого з батьків виникає право на звернення до суду з позовом та отримання відповідного рішення суду.

Суди першої та апеляційної інстанцій дослідили докази у справі, надали їм належну оцінку та дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Доводи касаційної скарги є надуманими, не спрямованими на захист прав та інтересів дитини, оскільки відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дочки та неналежним чином виконує обов'язки батька.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 23 серпня 2008 року від якого мають дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

21 листопада 2013 року згідно з рішенням Святошинського районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано, а рішеннмя Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2015 року визначено постійне місце проживання дитини ОСОБА_6 разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня 2014 року з ОСОБА_5 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_6, яке відповідач не виконує та має заборгованість.

27 серпня 2015 року між ОСОБА_4 та громадянином Сполученого королівства Великої Британії та Північної Ірландії - ОСОБА_9 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 27 серпня 2015 року.

02 березня 2016 року через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Красовського О. О., ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 заяву з проханням з'явитись за вказаною в заяві адресою 16 березня 2016 року для надання дозволу на виїзд малолітньої доньки - ОСОБА_6 за кордон до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії на навчання.

16 березня 2016 року відповідач прибув за вказаною адресою, та відмовився від підписання заяви про згоду, у зв'язку з чим ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дочки за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька у період з 01 серпня 2016 року по 01 червня 2017 року до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_04_01/pravo1/KP950231.html?pravo=1

Заочним рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 квітня 2016 року у справі №369/3045/16-ц позов задоволено. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_5 на період з 01 серпня 2016 року по 01 червня 2017 року до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

Рішення набрало законної сили 18 жовтня 2016 року відповідно до ухвали Апеляційного суду Київської області.

18 січня 2017 року ОСОБА_5 надано заяву (згоду) на тимчасовий виїзд дочки за кордон на час навчання у період з 01 серпня 2017 року по 01 червня 2018 року до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

Ухвалюючи рішення про надання дозволу на виїзд дитини за кордон у період з 25 грудня по 25 січня 2018 року, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з можливості часткового задоволення вимоги позивача та надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України, у супроводі матері ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька ОСОБА_5 до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії на періоди з 20 серпня 2018 року по 01 серпня 2019 року.

Верховний Суд погоджується з вказаними висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суди першої та апеляційної інстанцій правильно взяли до уваги, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 грудня 2017 року встановлено спосіб участі батька ОСОБА_5 у вихованні дочки ОСОБА_6, а саме суд встановив право відповідача на особисті побачення без присутності матері ОСОБА_4 під час літніх канікул два перших тижнів серпня місяця кожного року у період літніх канікул у школі «RosehillStockportschool», в якій навчається дитина, а також під час весняних канікул перших два тижнів квітня та зимових канікул у разі знаходження дитини на території України.

Встановлені обставини спростовують доводи ОСОБА_5 про позбавлення його батьківських прав на спілкування та участі у вихованні дочки ОСОБА_6

Верховний Суд зауважує, що відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Задовольняючи частково позов суди першої та апеляційної інстанцій першочергово приділили увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а не батьків.

Згідно із статтею 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні повноваження встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_15 зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди відповідача з ухваленими у справі судовими рішеннями та не спрямовані на забезпечення інтересів дочки, оскільки судами встановлено бажання та інтерес дитини у навчанні за кордоном, що не позбавляє батька спілкування з ОСОБА_6 та участі у її вихованні.

Верховний Суд, зауважує, що відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, від 04 липня 2018 року, викладеному у справі №712/10623/17, такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такого висновку Велика Палата дійшла з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з того, що у вказаній справі суди першої та апеляційної інстанцій надали дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дитині у супроводі матері, визначивши конкретний період та виклавши відповідні мотиви.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи та ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 12 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик