Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 450/454/16-ц

провадження № 61-2073св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 липня 2017 року у складі судді Мусієвського В. Є. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 18 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Павлишина О. Ф., Крайник Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ житлового будинку.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 30 грудня 2003 року він та відповідач прийняли в дар від ОСОБА_5 житловий будинок з цокольним поверхом (Цк) готовністю 66 % з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1.

Право власності за договором дарування було зареєстровано Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, про що видано витяг від 25 лютого 2004 року.

Враховуючи те, що між позивачем та відповідачем існують спори щодо володіння і користування вказаним житловим будинком, позивач просив здійснити реальний розподіл житлового будинку.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 липня 2017 року позов задоволено.

Проведено реальний розподіл незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_3 наступні приміщення: 1-2 - частину коридору площею 27,1 кв. м; І - приміщення гаражу площею 25,35 кв. м; 1-19 - коридор площею 4,9 кв. м; 1-20 - коридор площею 5,3 кв. м; 1-21 - ванну площею 6,7 кв. м; 1-22 - комору площею 3,7 кв. м; 1-23 - кухню площею 17,5 кв. м; 1-25 - житлову кімнату площею 31,8 кв. м; 1-26 - житлову кімнату площею 30,6 кв. м; 1-27 - житлову кімнату площею 15,0 кв. м, 1-24 - приміщення веранди площею 16,7 кв. м (веранда «а-2»); сходову клітку 1-5, 1-8, 1-18 залишено в спільному користуванні сторін, а всього загальною площею - 206,45 кв. м.

Виділено ОСОБА_4 наступні приміщення: 1-1 - котельні площею 16,7 кв. м; веранду літ. «а-2»; на цокольному поверсі 1-2 - частину коридору літ. 1-2 площею 8,0 кв. м (3,2 кв. м + 4,8 кв. м); 1-3 - житлову кімнату площею 11,80 кв. м; 1-4 - кухню площею 13,10 кв. м (12,5 кв. м); 1-6 - умивальню площею 3,5 кв. м; 1-7 - вбиральню площею 1,4 кв. м; І - 1/2 приміщення гаражу площею 25,35 кв. м; 1-14 - приміщення веранди площею 16,7 кв. м; 1-9 - коридору площею 4,9 кв. м; 1-10 - коридору площею 5,3 кв. м; 1-11 - ванни площею 6,7 кв. м; 1-12 - кладови площею 3,7 кв. м; 1-13 - кухні площею 17,5 кв. м; 1-15 - житлової кімнати площею 31,8 кв. м; 1-16 - житлової кімнати площею 30,6 кв. м; 1-17 - житлової кімнати площею 15,0 кв. м; сходову клітку 1-5, 1-8, 1-18 залишено в спільному користуванні сторін, а всього загальною площею 233,85 кв. м.

Сходову клітку на горище залишено в спільному користуванні сторін; вхід на горище і праву частину від входу залишено в користуванні ОСОБА_4; ліву частину від входу і горище над верандою літ. «а-2» залишено в користуванні ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію в розмірі 37 295,50 грн за відступлення від рівності часток.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5 351,20 грн судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач та відповідач не можуть у добровільному порядку визначити порядок користування незавершеним житловим будинком, у якому враховуючи ступінь готовності можна визначити окремі частини для співвласників. Треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не заявляли конкретних вимог до сторін щодо предмету спору з урахуванням їх вкладу у завершення житлового будинку та щодо визначення їм частки у цьому будинку.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, вірно застосував закон та дотримавши процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалив справедливе рішення.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що житловий будинок з цокольним поверхом у загальній площі 149,6 кв. м належав ОСОБА_5 та ОСОБА_6, який ОСОБА_5 і подарував позивачу та відповідачу в рівних частинах; будівництво будинку було проведено спільними зусиллями ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а тому немає підстав для висновку про належність будинку лише позивачу та відповідачу, що свідчить про порушення прав третіх осіб.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просять скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що на момент дарування незавершеного будівництвом житлового будинку у вигляді цокольного поверху фактично ОСОБА_5 створив та володів майном у більшому розмірі ніж зазначено у договору дарування, тобто позивачу та відповідачу на праві власності належить лише цокольний поверх, а не весь будинок.

Відзив на касаційні скарги не надходив.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Суд встановив, що відповідно до договору дарування житлового будинку і земельної ділянки, посвідченого 30 грудня 2003 року приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Копійчак Є. В., ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_4 та ОСОБА_3 прийняли в дар в рівних частинах кожний житловий будинок з цокольним поверхом, готовністю 66 % з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в АДРЕСА_1, що позначений на плані літерою А-2 і земельну ділянку № 1 площею 0,2300 га. Житловий будинок (цокольний поверх) складається з однієї житлової кімнати житловою площею 11,8 кв. м та кухні. Загальна площа будинку становить 149,6 кв. м.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 25 лютого 2004 року проведено державну реєстрацію права власності позивача на 1/2 ідеальну частку будинку.

У технічному паспорті на житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 26 листопада 2002 року зазначено, що житловий будинок складається з цокольного поверху (98,9 кв. м.) та незавершеного 1-го поверху (146,8 кв. м).

Згідно з технічним паспортом, складеним 23 червня 2014 року, житловий будинок складається з цокольного поверху (149,6 кв. м), 1-го поверху (146,8 кв. м), 2-го поверху (146,8 кв. м).

У відповіді Інспекції департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області від 17 березня 2015 року № 1013-6/1167-15 на заяву ОСОБА_5 щодо будівництва ОСОБА_3 на АДРЕСА_1 зазначено, що станом на березень 2015 року спірний будинок є незавершеною будівництвом цегляною, частково оштукатуреною триповерховою будівлею, покритою металопрофілем. Зі змісту відповіді випливає, що ОСОБА_5 звертався до ДАБК щодо будівництва саме ОСОБА_3 спірного будинку (а. с . 176-177).

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 17 жовтня 2016 року № 040/16 ступінь готовності житлового будинку АДРЕСА_1 станом на день проведення експертизи становить приблизно 90,1 % та дозволяє експлуатувати такий в повній мірі, вказаний будинок перебуває в стані, придатному для проживання, цокольний, другий та мансардний поверхи експлуатуються, технічно можливо поділити цей житловий будинок в натурі та довести до кінця будівництво.

Відповідно до статей 355, 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

За результатом аналізу змісту статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Встановивши, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не можуть у добровільному порядку визначити порядок користування незавершеним житловим будинком у якому, враховуючи ступінь готовності, можна визначити окремі частини для співвласників, а також те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не заявляли конкретних позовних вимог до сторін щодо предмету спору з урахуванням їх вкладу у завершення цього житлового будинку визначення належної їм частки у будинку, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про реальний розподіл незавершеного житлового будинку з урахуванням пропозицій позивача та висновку судової будівельно-технічної експертизи.

Доводи касаційних скарг про те, що ОСОБА_5 подарував лише частину житлового будинку, що складалася з цокольного поверху, а тому житловий будинок позивачу та відповідачу повністю не належить не спростовують висновків судів про те, що за позовом членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик