Справа № 466/5171/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2018 року Шевченківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Свірідової В.В.

з участю секретаря Шаповалової Ю.О.

заявника ОСОБА_1

представника заінтересованої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника оскаржуваної особи державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові скаргу ОСОБА_1 на постанови державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами та про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 13.06.2018 року

ВСТАНОВИВ :

04.07.2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд зі скаргою про визнання неправомірними та скасування постанови державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами та про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 13.06.2018 року.

В обґрунтування вимог заявник скарги зазначив, що у Шевченківському відділі державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області знаходиться виконавче провадження ВП №23905343 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3169, виданого 04.01.2011 року Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення із ОСОБА_1, 1981р.н., в користь ОСОБА_2, 1981р.н. аліменти на утримання дитини ОСОБА_5, 04.10.2003р.н. щомісячно в сумі 450 грн., яка підлягає індексації відповідно до закону, починаючи з 12.10.2010р. і до досягнення дитиною повноліття.

13.06.2018 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_4 з межах даного виконавчого провадження винесено ряд постанов, серед яких постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, а також постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Ознайомившись із даними постановами, заявник вважає їх неправомірними, такими, що порушують конституційні права, а тому підлітають скасуванню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон) за наявності заборгованості зі сплати аліментів сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:

1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроям вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі салати аліментів у повному обсязі;

4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Пунктом 1 частини 10 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами не може бути застосовано в разі якщо встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування.

Таким чином заявник вказує, що законодавець чітко визначив умови, за яких боржник, який мав заборгованість по сплаті аліментів, може мати право не бути обмеженим у праві керування транспортними засобами.

При винесенні постанови від 13.06.2018 року (про тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами) державним виконавцем не було з'ясовано ті обставини, що встановлення такого обмеження позбавляє заявника основного джерела засобів до існування, оскільки за професією ОСОБА_1 водій автотранспортних засобів, інших спеціальностей у нього не має, саме за цією професією він працює і вона є для нього основним законним джерелом засобів для існування.

Так, на даний час єдиним доходом заявника є кошти, які він отримує як плату за надання послуги по перевезенню пасажирів, згідно умов ОСОБА_6 надання послуг виклику легкового автомобіля у приватної особи від 29.06.2016р., укладеного між ОСОБА_1 та ПП ОСОБА_7 строком дії до 29.06.2019р. Предметом даного договору є надання ним послуг із перевезення легковим транспортом пасажирів по маршруту згідно із замовленням ПП ОСОБА_7

Відтак, отримання заявником доходів, як засобу для існування, пов'язано із наданням послуг по перевезенню, для чого необхідно право керуванням транспортним засобом.

Обмежуючи заявника ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами, державний виконавець не тільки позбавив його основного законного джерела засобів для існування, але й створив перепони для виконання виконавчого листа № 2- 3- 3169 від 04 січня 2011 року по сплаті аліментів. Адже тепер, коли він позбавлений можливості працювати за професією відповідно, не зможе і сплачувати аліменти, а це, в свою чергу, нівелює основну функцію державної виконавчої служби: примусове виконання рішення суду.

Окрім того заявник зазначає, що винесена постанова державного виконавця порушує його конституційне право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України). Це право також передбачено статтею 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права (прийнятий 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН); статтею 1 Європейської соціальної хартії від 03 травня 1966 року; статтею 23 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року.

Неправомірною вважає також і постанову державного виконавця Шевченківського ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області від 13.06.2018р. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, зважаючи на наступне.

Застосування щодо боржника обмежень щодо виїзду за кордон може мати лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення.

Так, згідно ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, шо кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Згідно ст. 33 Конституції України, право кожного вільно залишати територію України може бути обмежено лише законом. Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачені ЗУ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України».

Стаття 6 цього Закону передбачає, що за наявності зазначених у цій нормі підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон громадянину може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта чи вилучено або затримано паспорт.

Вимогами ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно дост.124 Конституції України та ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України, - і за її межами. Виконанням рішенню суду завершується процес захисту суб'єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян.

Згідно зі ст.33 Конституції України, свобода пересування і право на вільний вибір місця проживання належать кожній людині, яка на законних підставах перебуває на території України, і включають у себе: свободу пересування територією України; право на вільний вибір постійного чи тимчасового місця проживання на території України; право вільно залишати територію України; право громадянина України в будь - який час повернутися в Україну. Перші три складові права на вибір місця перебування можуть бути обмежені Законом. Четверта будь - яким обмеженням не підлягає.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «ОСОБА_8 проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі; по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції; по-третє знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування).

При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід зазначити, що таке обмеження може бут виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самом початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду.

Відповідно до ст.313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересуванні Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд з межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Отже, будь які умови обмеження у свободі пересування у разі його застосувань обов'язково мають бути визначені законом.

Державним виконавцем у своїй постанові про встановлення тимчасового обмежені боржника у праві виїзду за межі України, яка повинна бути вмотивованою, не наведено доказів того, що заявник вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, що він за час виконання рішення виїжджав за межі України, що призвело до виникнення заборгованості, або безпідставно не з'являвся на виклики державного виконавця.

Разом з тим, необхідність виїзду за межі України також зумовлена виконанням заявником ОСОБА_6 надання послуг виклику легкового автомобіля у приватної особи від 29.06.2016р. за замовленням ПП ОСОБА_7, оскільки перевезення пасажирів також здійснюється і за межі України.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 вважає, що винесення даної постанови (про встановлені тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України) державним виконавцю є передчасним, оскільки таке тимчасове обмеження також позбавляє його законних джерел засобів для існування.

У постановах державного виконавця про встановлення тимчасових обмежень від 13.06.2018 року вказано, що заборгованість за аліментами у ОСОБА_1 виникла за період з 12.10.2010 року по 01.06.2018 року, тобто у період до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилен захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусово стягнення заборгованості зі сплати аліментів» від 07.12.2017 року та включає у себе, серед іншого, період що передував винесенню державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, що суперечить вимогам ч.4 ст. 11 Закону, а тому, такі постанови винесено з порушенням вимог Закону.

Поряд з цим, заявник вважає за необхідне також зазначити, що протягом тривалого часу, в тому числі і після ухвалення судом рішення про стягнення з нього аліментів, кошти на утримання сина ОСОБА_5 сплачувались ОСОБА_1 колишній дружині ОСОБА_2 наручно, а тому, офіційного підтвердження сплати аліментів ОСОБА_2, таке як квитанція тощо, у нього немає. Від сплати аліментів він не відмовляється, однак погасити заборгованість із сплати аліментів в повному обсязі одним платежем не має можливості, з огляду на те, що у нього на утриманні від іншого шлюбу є малолітня дитина ОСОБА_9, 2011р.н., яку він виховує як батько одинак, оскільки у червні 2014р. від пневмонії померла друга дружина заявника, а інших осіб які б брали участь у вихованні та утриманні доньки Бодак - ОСОБА_10 немає. На підставі вище наведеного заявник просить суд скаргу задовольнити.

Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні скаргу підтримав повністю, зіславшись на викладені в ній доводи та просить дану скаргу задовольнити.

Державний виконавець Шевченківського відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечив проти вимог скарги, вважає їх безпідставними, оскільки він діяв правомірно та в межах Закону України «Про виконавче провадження».

Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 ОСОБА_8 в судовому засіданні скаргу заперечив, підтримавши письмові пояснення, долучені до матеріалів справи.

Заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

В судовому засіданні встановлено, що в Шевченківському відділі державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області знаходиться виконавче провадження ВП №23905343 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3169, виданого 04.01.2011 року Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення із ОСОБА_1, 1981р.н., в користь ОСОБА_2, 1981р.н. аліменти на утримання дитини ОСОБА_5, 04.10.2003р.н. щомісячно в сумі 450 грн., яка підлягає індексації відповідно до закону, починаючи з 12.10.2010р. і до досягнення дитиною повноліття.

13.06.2018 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_4 з межах даного виконавчого провадження винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами, а також постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України (а.с. 12-13, 15-16).

У відповідності до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до Постанови ПЛЕНУМУ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобовязаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобовязані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Відповідно до ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:

1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроям вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі салати аліментів у повному обсязі;

4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Пунктом 1 частини 10 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами не може бути застосовано в разі якщо встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування.

Таким чином, законодавець чітко визначив умови, за яких боржник, який мав заборгованість по сплаті аліментів, може мати право не бути обмеженим у праві керування транспортними засобами.

При винесенні постанови від 13.06.2018 року про тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами державним виконавцем не було з'ясовано ті обставини, що встановлення такого обмеження позбавляє заявника основного джерела засобів до існування, оскільки за професією ОСОБА_1 водій автотранспортних засобів, інших спеціальностей у нього не має, саме за цією професією він працює і вона є для нього основним законним джерелом засобів для існування.

Так, в судовому засіданні встановлено, що на даний час єдиним доходом заявника є кошти, які він отримує як плату за надання послуги по перевезенню пасажирів, згідно умов ОСОБА_6 надання послуг виклику легкового автомобіля у приватної особи від 29.06.2016р., укладеного між ОСОБА_1 та ПП ОСОБА_7 строком дії до 29.06.2019р. Предметом даного договору є надання ним послуг із перевезення легковим транспортом пасажирів по маршруту згідно із замовленням ПП ОСОБА_7

Відтак, отримання заявником доходів, як засобу для існування, пов'язано із наданням послуг по перевезенню, для чого необхідно право керуванням транспортним засобом.

Обмежуючи заявника ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами, державний виконавець не тільки позбавив його основного законного джерела засобів для існування, але й створив перепони для виконання виконавчого листа № 2- 3- 3169 від 04 січня 2011 року по сплаті аліментів.

Таким чином, на підставі вищенаведеного можна зробити висновок про те, що винесена постанова державного виконавця про тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами порушує конституційне право на працю ОСОБА_1, що включає можливість заробляти на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України). Це право також передбачено статтею 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права (прийнятий 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН), статтею 1 Європейської соціальної хартії від 03 травня 1966 року, статтею 23 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року.

У відповідності до п.7 постанови від 26.12.2003р. №14 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов'язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

На підставі вищенаведеного можна зробити висновок про те, що постанова державного виконавця від 13.06.2018 року про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами є безпідставною, незаконною та неправомірною, прийнятою з порушенням вимог чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню. З огляду на вищенаведене, суд вважає, що скарга в цій частині є підставна та підлягає до задоволення.

Щодо вимоги про скасування постанови державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 13.06.2018 року, то суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» встановлено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Відповідно до п.19 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно ч.1 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Так, проаналізувавши оскаржувану постанову державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_4 від 13.06.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України від 13.06.2018 року, суд приходить до переконання, що вимоги чинного законодавства державним виконавцем були додержані.

Відтак, оцінюючи дії державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_4 при складанні постанови від 13.06.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, суд вважає, що вона була складена на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законом України «Про виконавче провадження» з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішень (вчинення дії), своєчасно та неупереджено.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що наведені у скарзі факти в частині вимог про скасування постанови від 13.06.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України не знайшли свого підтвердження, а тому скарга в цій частині є необґрунтованою і в її задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 258, 260, 353, 354, 447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд

ПОСТАНОВИВ :

скаргу задовольнити частково.

Скасувати постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_4 від 13.06.2018 року у виконавчому провадженні №23905343 про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами.

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Ухвала може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом пятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали апеляційної скарги.

Повний текст ухвали складено 15 листопада 2018 року.

Суддя ОСОБА_11