Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 139/791/16-ц

провадження № 61-6427св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: приватне підприємство «Бонас», відділ Держгеокадастру у Мурованокуриловецькому районі Вінницької області,

представник приватного підприємства «Бонас» - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного підприємства «Бонас» на рішення апеляційного суду Вінницької області від 1 листопада 2017 року, у складі колегії суддів: Зайцева А. Ю., Панасюка О. С., Шемети Т. М.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Бонас» (далі - ПП «Бонас»), ОСОБА_6, відділу Держкомзему у Мурованокуриловецькому районі Вінницької області (правонаступник - відділ Держгеокадастру у Мурованокуриловецькому районі Вінницької області) про визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки, скасування їх державної реєстрації та витребування земельних ділянок.

Ухвалою Мурованокуриловецього районного суду Вінницької області від 25 жовтня 2016 року прийнято відмову ОСОБА_4 від позову до ОСОБА_6 Провадження в цій частині позовних вимог закрито.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до ПП «Бонас», ОСОБА_6, відділу Держкомзему у Мурованокуриловецькому районі Вінницької області (правонаступник - відділ Держгеокадастру у Мурованокуриловецькому районі Вінницької області) із позовними вимогами, що аналогічні позовним вимогам ОСОБА_4

Ухвалою Мурованокуриловецього районного суду Вінницької області від 25 жовтня 2016 року прийнято відмову ОСОБА_5 від позову до ОСОБА_6 Провадження в цій частині позовних вимог закрито.

Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 20 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 об'єднано в одне провадження.

Позовні заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мотивовано тим, що вони є власниками земельних ділянок, розташованих на території Морозівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області, що підтверджується державними актами. Цільовим призначенням вказаних земельних ділянок є ведення товарного сільськогосподарського виробництва. На підставі усної домовленості між позивачами та їх трьома синами, останні здійснювали користування даними земельними ділянками. У 2016 році позивачам стало відомо, що зазначені земельні ділянки було передано, без їх згоди, в оренду ПП «Бонас», від імені якого діяв ОСОБА_6, шляхом укладення відповідних договорів оренди від 11 квітня 2011 року, строком на 15 років. Зазначені договори оренди зареєстровано в установленому законом порядку. Позивачі вказують, що такі договори оренди земельних ділянок ними не підписувались, доручень на їх укладення вони своїм синам не надавали а, відтак, наявні підстави для визнання таких договорів недійсними та повернення земельних ділянок.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 12 вересня 2017 року, у складі судді Тучинської Н. В., у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до умов договорів оренди, земельні ділянки позивачів було передано ними в оренду ПП «Бонас» строком на п'ять років. Виходячи з цього, а також враховуючи презумпцію обов'язку знати про свій майновий стан та стан свого майна, позивачі були зобов'язані знати про обставину, що ПП «Бонас» з 2011 року орендує їх земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позивачі звернулись до суду із позовом у 2016 році, тобто з пропуском строку позовної давності. Доказів, які б свідчили, що позивачі, будучи власниками земельних ділянок, не мали можливості дізнатись про порушення свого права в межах строку позовної давності, ними не наведено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 01 листопада 2017 року рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 12 вересня 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано недійсними договори оренди землі від 11 квітня 2011 року, укладені між ОСОБА_4 та ПП «Бонас», та між ОСОБА_5 та

ПП «Бонас».

Зобов'язано ПП «Бонас» повернути земельні ділянки, які належать ОСОБА_4: відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 19 жовтня 2005 року, площею 2,4695 га, та відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 8 липня 2008 року, площею 3,0327 га.

Зобов'язано ПП «Бонас» повернути земельні ділянки, які належать ОСОБА_5: відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 23 лютого 2010 року, площею 2,7388 га, та відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 19 жовтня 2005 року, площею 3,0854 га.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідно до висновку експерта, підписи від імені позивачів у договорах оренди, актах визначення меж земельної ділянки, актах прийому-передачі земельної ділянки та відомостях на видачу орендної плати за 2011-2015 роки виконані не позивачами, а іншими особами. За умови невідповідності спірних договорів вимогам частин третьої, п'ятої статті 203 ЦК України, такі договори повинні бути визнані недійсними. Позовні вимоги в частині визнання недійсними договорів оренди від 11 квітня 2011 року та зобов'язання відповідача повернути земельні ділянки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПП «Бонас» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що експертний висновок не може вважатись належним та допустимим доказом, оскільки він не відповідає вимогам Закону України «Про судову експертизу» та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень.

Касаційна скарга також містить посилання на невірне застосування судом апеляційної інстанції норми матеріального права, якими визначено строк позовної давності, а також на протиправність відмови апеляційним судом у задоволенні клопотання про відвід складу суду.

У своїх відзивах на касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказують на необґрунтованість доводів касаційної скарги відповідача та на їх невідповідність обставинам справи, встановленим судом апеляційної інстанції. У зв'язку із цим просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін.

Відповідач, відділ Держгеокадастру у Мурованокуриловецькому районі Вінницької області, не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направив.

Касаційна скарга ПП «Бонас» не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд встановив, що ОСОБА_4, на підставі державних актів, є власником земельних ділянок площею 2,4695 га та 3,0327 га. ОСОБА_5, на підставі державних актів, є власником земельних ділянок площею 2,7388 га та 3,0854 га. Вказані земельні ділянки розташовані на території Морозівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області.

11 травня 2011 року було укладено чотири договори оренди вказаних земельних ділянок, орендарем у яких вказано ПП «Бонас», а орендодавцями: земельних ділянок площею 2,4695 га та площею 3,0327 га - ОСОБА_4; земельних ділянок площею 2,7388 га та площею 3,0854 га - ОСОБА_5

19 грудня 2011 року зазначені договори оренди землі були зареєстровані у відділі Держкомзему у Мурованокуриловецькому районі.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посилались на те, що оспорювані договори вони не підписували, повноважень іншим особам щодо їх укладення не передавали. Вважали, що зазначені договори оренди підлягають визнанню недійсними із поверненням земельних ділянок, які є предметом даних договорів, їх законним власникам.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до висновку експерта від 1 червня 2017 року, підписи від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в договорах оренди землі від 11 квітня 2011 року, у відповідних актах визначення меж земельної ділянки, актах прийому-передачі земельної ділянки та відомостях на видачу орендної плати за 2011-2015 роки виконані не ними, а іншими особами.

Відповідно до положень частини першої статті 626 ЦК України та частини першої статті 638 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору

Водночас, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Згідно зі статями 13, 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Обов'язок суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними передбачених законом прав також закріплено пунктом 4 частини п'ятої статті 12 ЦПК України, в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення апеляційним судом.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Згідно частиною другою статті 150 ЦПК України, (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом), якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Водночас, експертиза, висновок якої наявний у матеріалах справи, була проведена компетентним експертом, яка була попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на неї обов'язків. Висновок експертизи належними доказами не спростовуються, а ПП «Бонас» не скористалось своїм правом заявити клопотання про проведення повторної експертизи для усунення недоліків, які, на його думку, містила вказана експертиза.

Виходячи з наведеного, вірним є висновок суду апеляційної інстанції щодо того, що даний доказ є належним та допустимим. Доводи касаційної скарги стосовно його невідповідності законодавчим вимогам, є необґрунтованими, висновку суду не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди щодо їх оцінки.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи відповідача про пропуск позивачами строку позовної давності та правильно виходив із того, що перебіг позовної давності починається з часу, коли позивачі дізналася або повинні були дізнатися про порушення свого майнового права. Оскільки встановлено, що оспорювані договори ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не підписували, про їх існування з моменту їх укладання, тобто з 11 квітня 2011 року вони знати не могли.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі №6-48цс15.

Доводи касаційної скарги стосовно протиправності відмови суду апеляційної інстанції у задоволенні клопотання про відвід складу суду, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують не увагу з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими.

Із матеріалів справи вбачається, що заява про відвід суддів була подана позивачами, а її зміст не вказує на наявність підстав вважати її обґрунтованою, а тому правильним є висновок апеляційного суду щодо того, що така заява задоволенню не підлягає.

Наведене не дає підстав суду касаційної інстанції для застосування положень пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України та скасування рішення апеляційного суду з цих підстав.

Виходячи із зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні даної справи судом апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу приватного підприємства «Бонас» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 01 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В.В. Пророк

І.М. Фаловська