Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 344/16557/15-ц

провадження № 61-6594св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Галицька»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2016 року у складі судді Мелещенко Л. В. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Проскурніцького П. І., Горейко М. Д., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою (далі - ДТП).

Позовні вимоги мотивовано тим, що 19 грудня 2014 року в місті Івано-Франківську на перехресті вулиць Грушевського - Грюнвальдська - Василіянок - Гаркуші сталася ДТП за участю шести автомобілів, внаслідок чого автомобіль ВАЗ-21099, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_1, отримав механічні пошкодження.

Указана вище ДТП сталася з вини відповідача, який керував транспортним засобом марки «Форд Куга», реєстраційний номер НОМЕР_2.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 квітня 2015 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Вартість завданої матеріальної шкоди становить 47 300 грн. Страховою компанією «Галицька» виплачено позивачу частину заподіяної шкоди у розмірі 21 729,21 грн.

За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заподіяну майнову шкоду у сумі 25 300,79 грн, моральну шкоду у сумі 10 000 грн, витрати на правову допомогу у сумі 5 000 грн.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 лютого 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача залучено Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Галицька» (далі - ПрАТ «СК «Галицька»).

У запереченнях проти позову, поданих до суду у березні 2016 року, ОСОБА_4 зазначив, що позов не визнає. Вказує, що розмір майнової шкоди, завданої внаслідок пошкодження автомобіля позивача, сторонами було погоджено відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку від 29 січня 2015 року та складає 21 686 грн 40 коп. З указаним висновком позивач погодився та у встановленому законодавством порядку його не оскаржував. ПрАТ «СК «Галицька» на підставі цього висновку здійснило страхове відшкодування. Наданий позивачем рахунок від 12 травня 2015 року № 385 відображає виконання значно більшого обсягу робіт з ремонту автомобіля позивача, ніж зафіксовано у експертному висновку. Крім того, у випадку встановлення наявності інших пошкоджень автомобіля, вказаних у рахунку від 12 травня 2015 року № 385, а також збільшення вартості ремонту з його відновлення, позивач повинен повідомити ПрАТ «СК «Галицька», експерта та відповідача. Вважає, що позивач неправильно обґрунтовує позовні вимоги положеннями статтей 1187, 1188 ЦК України, оскільки правовідносини, що склалися між учасниками справи, мають регулюватися вимогами статті 1194 ЦК України. Оскільки позивач не зазнав ніяких ушкоджень здоров'я внаслідок ДТП, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є безпідставною. Крім того, вказує на необґрунтованість вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу відповідно до положень Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 2 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ДТП. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів завдання майнової шкоди у розмірі 47 300 грн, фактичний розмір цієї шкоди не перевищує розмір страхового відшкодування, тому підстави для задоволення позову у цій частині відсутні. Задовольняючи позов у частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції з огляду на характер самої події (ДТП) та завданий нею стрес позивачу, виходив з наявності підстав для її стягнення у розмірі 2 000 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції всебічно і достовірно встановлені обставини справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди помилково не взяли до уваги докази, надані позивачем на підтвердження понесених ним фактичних витрат з відновлювального ремонту його транспортного засобу, зокрема акт виконаних робіт та товарний чек. Крім того, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на роз'яснення, викладені у пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» та у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», зі змісту яких вбачається, що до шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, належить вартість відновлювального ремонту, у тому числі й робіт щодо відновлення пошкодженої речі. Зазначене вище відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 02 грудня 2015 року № 6-691цс15. Також судами неправомірно застосовано норми спеціального законодавства, а саме статтю 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки позов пред'явлено до винуватця ДТП, а не до страхової компанії. Крім того, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Вказує, що у зв'язку із стресом, спричиненим ДТП, зазнав сильного психологічного потрясіння, а тому завдана моральна шкода еквівалентна сумі 10 000 грн.

Ухвалою від 03 березня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

07 лютого 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки ВАЗ-21099, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 квітня 2015 року, що набрала законної сили 05 травня 2015 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Постановою Івано-Франківського міського відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківської області від 19 лютого 2015 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 20 грудня 2014 року №0004060, закрито у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а. с. 55-57).

Згідно з висновком № 008 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення вартості матеріального збитку, складеним 29 січня 2015 року, вартість матеріального збитку (шкоди), завданого власнику пошкодженого автомобіля марки ВАЗ-21099, реєстраційний номер НОМЕР_1, станом на 29 січня 2015 року складає 21 686 грн 40 коп (а. с. 58-71).

Відповідно до страхового акта (аварійного сертифіката) від 21 травня 2015 року № 1013/2014, виданого ПрАТ «СК «Галицька», вказана ДТП є страховим випадком, передбаченим статтею 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого сума матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником майну ОСОБА_1, становить 21 838,40 грн (а. с. 86).

21 травня 2015 року ПрАТ «СК «Галицька» перерахувало на рахунок ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 21 729,21 грн (а. с. 11).

Згідно з актом виконаних робіт від 12 травня 2015 року № 385, вартість виконаних робіт автомобіля марки ВАЗ-21099, реєстраційний номер знак НОМЕР_1, становить 47 030 грн (а. с. 101-102).

Позивачем сплачено 47 030 грн за актом від 12 травня 2015 року № 385 (а. с. 100).

Тобто сума збитків, які завдані потерпілому в результаті ДТП, перевищують суму страхової виплати.

Відповідно до положень статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до частин першої-другої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Частинами першою-другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, як зазначено у частині п'ятій статті 1187 ЦК України.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

У пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Правовідносини щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, регулюються, зокрема, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року (далі − Закон).

Відповідно до статті 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 9.1 статті 9 Закону страхова сума − це грошова сума, у межах якої страховик зобовязаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

За положеннями пункту 12.1 статті 12 Закону страхове відшкодування зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 29 Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Вирішуючи спір у частині стягнення з відповідача суми матеріального збитку, заподіяного позивачу внаслідок ДТП, суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки акту виконаних робіт від 12 травня 2015 року № 385, не навели мотивів для його відхилення і не звернули уваги на те, що сума реальних збитків, які завдані потерпілому в результаті ДТП перевищує суму страхової виплати, яка стягнена з ПрАТ «СК «Галицька».

З урахуванням викладеного вище, позовні вимоги щодо розміру моральної шкоди також підлягають перегляду.

В іншій частині судові рішення в касаційному порядку заявником не оскаржувались.

Відповідно до положень пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд не дослідив зібрані у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення в частині відшкодування майнової та моральної шкоди підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди скасувати.

Справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю.В. Черняк