ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року м. Суми

Справа №587/590/18

Номер провадження 22-ц/788/1655/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Кононенко О. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

у присутності :

представника позивача адвоката Сошенко Я.В.,

представника відповідача адвоката Нємцева В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 20 липня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Степаненко О.А. у м.Суми

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Гарант» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ПСП «Гарант», в якому вказував, що з 17 листопада 2017 року він проходить строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. На час призову він працював на посаді тракториста-машиніста сільськогосподарського виробництва в ПСП «Гарант» та наказом директора ПСП «Гарант» від 30 листопада 2017 року №ГТ000000078 «Про звільнення працівника у зв`язку із призовом на строкову військову службу» його було звільнено з роботи (з посади тракториста-машиніста с/г виробництва) з 14 листопада 2017 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України - у зв`язку із призовом на військову службу.

Оскільки за ним, як особою, яка призвана на строкову військову службу, на строк до закінчення особливого періоду, але не більше одного року зберігається місце роботи(посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, він вважав його звільнення незаконним.

Посилаючись на викладене, та на те, що звільненням йому було завдано моральної шкоди, просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 20 липня 2018 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПСП «Гарант» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за безпідставністю позовних вимог. Позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з ПСП «Гарант» на користь ОСОБА_1 300 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі. В частині вирішення його вимог про стягнення моральної шкоди просить рішення місцевого суду змінити, стягнувши з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. 00 коп.

Вказує, що суд безпідставно вважав, що відповідачем під час видачі оспорюваного наказу відносно позивача, була допущена помилка у формулюванні, так як у даному випадку мало місце саме звільнення ОСОБА_1 з роботи, а не увільнення, як зазначив відповідач у справі. Таким чином вважає, що звільнення позивача проведене з порушенням вимог чинного законодавство, наслідком якого є поновлення позивача, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у заявленому ним розмірі .

У відзиві на апеляційну скаргу ПСП «Гарант» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвоката Сошенка Я.В., який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника відповідача адвоката Нємцева В.А., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав:

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 працював на посаді тракториста-машиніста сільськогосподарського виробництва Приватного сільськогосподарського підприємства «Гарант» з 21 червня 2017 року (а. с. 102-103).

14 листопада 2017 року ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу і з 17 листопада 2017 року проходить строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України (а. с. 10).

Наказом директора ПСП «Гарант» від 30 листопада 2017 року №ГТ000000078 ОСОБА_1 на підставі довідки Сумського районного військового комісаріату від 21 листопада 2017 року № 2/1684 був звільнений з роботи з 14 листопада 2017 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язком із призовом на строкову військову службу (а. с. 11).

Копія наказу про звільнення ОСОБА_1 з роботи була направлена за місцем проходження служби та за місцем його реєстрації і була отримана особисто ОСОБА_1 02 січня 2018 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 26).

18 липня 2018 року ПСП «Гарант» було видано наказ «Про зміну формулювання у наказі від 30 листопада 2017 року №ГТ000000078 «Про звільнення працівника у зв`язку із призовом на строкову військову службу» (а. с. 116). Цим наказом внесено зміни у формулювання оспорюваного наказу та увільнено ОСОБА_1 від виконання обов`язків за посадою тракториста-машиніста с/г виробництва ПСП «Гарант» з 14 листопада 2017 року на період проходження строкової військової служби». Цим же наказом внесено запис про визнання недійсним запису № 9 від 14 листопада 2017 року в трудовій книжці позивача про звільнення його з роботи за п.3 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з п. 3 ст. 36 КЗпП України (в редакції, яка діяла на час прийняття відповідачем оскаржуваного наказу) підставами припинення трудового договору є, зокрема, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 119 КЗпП України передбачені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків. Зокрема, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня 2015 року, який набрав чинності 8 лютого 2015 року, було внесено зміни до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та абз. 1 частини другої даної статті викладений наступним чином: «За громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігається місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форм власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування, форми власності та форми навчання».

У листі Міністерства оборони України від 01 жовтня 2015 року значиться, що відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону в Україні» з момент оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року, в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації становища на сході України (а. с. 39).

Отже, відповідно до законодавства, починаючи з 08 лютого 2015 року і на момент звільнення позивача з роботи з підстав, зазначених в п. 3 ст. 36 КЗпП України, в Україні діяв особливий стан, тому на позивача поширювались гарантії, встановлені частиною 3 та 4 статті 119 КЗпП України, якою передбачено збереження місця роботи до закінчення особливого періоду та компенсація середнього заробітку.

Місцевий суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання незаконним та скасуванні наказу, поновленні його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу прийшов до обґрунтованого висновку про незаконність прийнятого відповідачем наказу про звільнення позивача. В той же час, колегія суддів вважає, що місцевий суд помилково вважав, що відповідачем лише допущене помилкове формулювання при видачі оспорюваного наказу і відповідач виправив цю помилку шляхом видачі наказу від 18 липня 2018 року №39, яким вніс зміни у формулювання оспорюваного наказу, зазначивши про увільнення позивача від виконання обов`язків тракториста-машиніста у зв`язку із призовом на строкову військову службу.

При цьому колегія суддів виходить з того, що увільнення працівника від виконання посадових обов`язків не передбачено вимогами діючого КЗпП України і, крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач фактично позбавлений був гарантій передбачених ч.3 ст.119 КЗпП України , оскільки після прийняття оскаржуваного наказу йому не нараховувалась і не виплачувалась заробітна плата, а отже відсутні підстави стверджувати, що права та законні інтереси позивача були в добровільному порядку поновлені відповідачем у справі.

Звідси, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду в частині визнання незаконним наказу, поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення цих вимог.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Тому, ураховуючи, що позивач незаконно був звільнений з роботи і він підлягає поновленню, тому на його користь підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає обрахуванню відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 з відповідними змінами, і цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли за чинним законодавством виплати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати.

З розрахунку середнього заробітку наданого відповідачем у справі вбачається, що заробітна плата за два останніх місяці перед звільненням позивача складала 37403 грн. 20 коп., кількість відпрацьованих днів склала 51, а тому середньоденний заробіток складає 733 грн.40 коп. (а.с.109). Також з даного розрахунку вбачається, що на підприємстві був встановлений шестиденний робочий тиждень, а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.11.2017 року по 08.11.2018 року становить 217086 грн.40 коп. (733,40х296), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з подальшим відрахуванням усіх необхідних платежів та зборів.

Частково колегія суддів погоджується і з доводами апеляційної скарги щодо зміни рішення місцевого суду в частині розміру стягнутої на користь позивача моральної шкоди.

При цьому колегія суддів виходить з того, що місцевий судом не було враховано ті обставини, що позивача незаконно було звільнено з роботи, під час проходження військової служби він вимушений був вчиняти дії по відновленню своїх порушених трудових прав, а тому зважаючи на характер та тривалість порушень прав позивача, моральних переживань у зв`язку з цими обмеженнями, вимушених змін у звичайному укладі життя, виходячи із засад розумності і виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1000 грн.00 коп.

Щодо пропуску позивачем передбаченого ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду, то, ураховуючи проходження позивачем військової служби, що значно обмежує можливість захисту його прав, суд вірно на підставі ст. 234 КЗпП України поновив ці строки.

У зв`язку із скасуванням рішення місцевого суду, колегія суддів вважає за необхідне відповідно до вимог передбачених ст.141 ЦПК України вирішити питання щодо розподілу судових витрат у справі та стягнути з ПСП «Гарант» на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у сумі 3588 грн.60 коп. та 5382 грн.90 коп. за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, п.1 ч.1 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 20 липня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та прийняти нову постанову про задоволення цих вимог.

Визнати незаконним та скасувати наказ директора Приватного сільськогосподарського підприємства «Гарант» від 30 листопада 2017 року № ГТ000000078 про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із призовом на строкову військову службу.

Поновити ОСОБА_1 на посаді тракториста-машиніста с/г виробництва Приватного сільськогосподарського підприємства «Гарант» з 15 листопада 2017 року.

Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства «Гарант» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 листопада 2017 року по 8 листопада 2018 року у сумі 217086 грн. 40 коп. з подальшим відрахуванням усіх необхідних платежів та зборів .

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 20 липня 2018 в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди змінити.

Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства «Гарант» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 1000 грн. 00 коп.

Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства «Гарант» на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у сумі 3588 грн. 60 коп. та 5382 грн. 90 коп. за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 12 листопада 2018 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Т. А. Левченко

О. Ю. Кононенко