Справа № 685/901/18
Провадження № 2/685/180/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2018 року

Теофіпольський районний суд Хмельницької області

в складі головуючого Бурлак Г.І.

з участю секретаря Ковальчука О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Теофіполі

справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком

встановив:

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, мотивуючи його тим, що він є власником будинку №19 по вул. Польова с. Коров?є Теофіпольського району та проживає там зі своєю сімєю. Відповідач, син його рідного брата, також зареєстрований за цією адресою, однак з 2000 року у будинку не проживає, оскільки виїхав в Старокостянтинівський район. Через те, що в будинку зареєстрований ОСОБА_2 він не може оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, тому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом.

Позивач в судове засідання не з?явився, подав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутності.

Відповідач, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не зявився, про причину неявки не повідомив, клопотань не подав.

Суд вважає можливим проводити розгляд справи у відсутності сторін.

Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником будинку №19 по вул. Польова с. Коров?є Теофіпольського району, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідно до акту обстеження факту проживання від 18.09.2018, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2000 року за місцем реєстрації вул. Польова,19, с. Коров?є Теофіпольського району не проживає.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція ВСУ, згідно з постановою від 16.11.2016 року №6-709цс16).

У постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування якої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації можливе, зокрема, або на підставі заяви самої особи, або на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст.3 СК України, сімю складають особи, які спільно проживають, мають взаємні права та обовязки, повязані спільним побутом. Оскільки, відповідач не надав суду доказів, що він є членом сімї власника, суд вважає необхідним при винесенні рішення керуватися положеннями ст.71, 72 ЖК України.

Оскільки, суду не надано доказів, що відповідач відсутній за місцем реєстрації за адресою с. Коров?є вул. Польова,19 понад 6 місяців з поважних причин, зазначених в ст.71 ЖК України, суд вважає необхідним визнати його таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.383,391 ЦК України, ст.71, 72 ЖК України, ст. 12, 81, 89, 263-265 ЦПК України, районний суд

ухвалив:

позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком №19 по вул. Польова с. Коров?є Теофіпольського району Хмельницької області.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704,80 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30 днів після проголошення рішення до Хмельницького апеляційного суду через районний суд.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 статті 358 цього Кодексу.

Головуючий