Справа № 541/326/18
Провадження №2/541/390/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 квітня 2018 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Сидоренко Ю.В.,

з участю: секретаря судового засідання Олешко Н.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в м. Миргороді справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька, третя особа Миргородська районна державна адміністрація,

в с т а н о в и в:

В лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що вона спільно з відповідачем ОСОБА_4 має малолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. За рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 травня 2015 року шлюб з відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу син проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, а з відповідача за рішенням суду було стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходів). Після припинення шлюбу вона разом з дитиною за нотаріально посвідченою заявою відповідача про дозвіл тимчасово виїхати за кордон дитині, виїхала в м.Воскрєсєнск Московської області Російської Федерації, де має намір працювати та постійно проживати разом з дитиною в Російській Федерації. Для досягнення вказаної мети вона здала комплексний іспит для отримання відповідних дозволів на проживання в Російській Федерації, офіційно працевлаштувалась, отримала страховий поліс на медичну допомогу, уклала договір про освіту по основній програмі дошкільної освіти для влаштування сина в дитячий садок, орендує житло. В кінці квітня у дитини закінчується строк перебування в Російській Федерації і його необхідно везти в Україну, а потім знову оформляти йому документи для виїзду, виїжджати з ним в РФ, на що потрібна згода батька, але батько дитини не дає згоди на його виїзд за межі України, тим самим ігноруючи інтереси самої дитини.

Оскільки відповідач, зловживаючи своїми правами, відмовляється від надання згоди на виїзд сина за межі України, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини, з метою захисту прав сина вона вимушена звернутись до суду з позовом про надання дозволу на його виїзд на постійне проживання за кордон та оформлення документів на виїзд без згоди та супроводу батька.

Посилаючись на обставини і підстави, викладені в позовній заяві, позивачка просила суд постановити рішення, яким дозволити виїзд дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, на постійне проживання до Російської Федерації разом з матірю ОСОБА_3 та оформлення документів на виїзд за кордон без згоди та супроводу батька.

В судове засідання позивачка ОСОБА_3 не зявилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 71).

Представник позивача ОСОБА_3, ОСОБА_1, що діє на підставі довіреності (а.с.44, 67) в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві.

Представник третьої особи Миргородської районної державної адміністрації ОСОБА_2, що діє на підставі довіреності, вважав, що позов підлягає до задоволення, оскільки в інтересах дитини проживати разом з матірю.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України та через оголошення на офіційному сайті Миргородського міськрайонного суду Полтавської області, яке було розміщене 19 березня 2018 року та 29 березня 2018 року, що відповідає вимогам п. 11 ст. 128 ЦПК України (а.с.56, 66, 76, 77 ).

Відповідно до правил ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути дану справу на підставі наявних доказів у справі, ухваливши заочне рішення.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що з 01 листопада 2012 року по 20 липня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 травня 2015 року про розірвання шлюбу (а.с.39). Сторони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження (ас. 7).

На даний час позивач ОСОБА_3 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_5 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3 РФ, де остання має офіційну роботу, орендує житло, отримала поліс медичного страхування, уклала договір про освіту по освітній програмі дошкільної освіти, влаштувала дитину в дитячий садок і має намір залишитися на постійне місце проживання в Російській Федерації (а.с. 8-31).

Згідно з ст.9 Сімейного Кодексу України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Питання надання дозволу на виїзд за кордон та оформлення проїзного документу неповнолітнього сина сторонами в позасудовому порядку не врегульовано.

В судовому засіданні знайшла своє підтвердження неможливість в добровільному порядку вирішення спору між сторонами, оскільки ОСОБА_4, батько малолітнього ОСОБА_5 на даний час засуджений до покарання не повязаного з позбавленням волі, але ухиляється від покарання у звязку з чим розшукується Миргородським ВП ГУНП в Полтавській області (а.с. 36).

Пункт 2 ст.2 Протоколу № 4 Конвенції «Про права людини» передбачає, що кожен має вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням.

Відповідно до ст.313 ЦК України, п.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України» фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди одного з батьків та супроводу другого з батьків.

Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини 8 зазначеної статті Сімейного кодексу регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї.

Крім цього, ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989г., яка ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91р., передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Стаття 150 СК України визначає обовязки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі обовязок піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно з ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України, але згідно даних закордонного паспорту позивача, останній дозволено тимчасове проживання на території Російської Федерації до 03 листопада 2019 року, суд вважає передчасним надання дозволу на виїзд дитини до Російської Федерації на постійне проживання і приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та надання дозволу на виїзд малолітнього ОСОБА_5 за кордон без згоди батька строком до 03.11.2019 і оформлення документів на виїзд за кордон без згоди та супроводу батька ОСОБА_4.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 80, 81, 141, 263, 265, 273, 280, 353ЦПК України, ст.ст. 7, 9, 150, 155 СК України, ст. 313 ЦК України, Законом України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України», Конвенцією про права дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989г. та ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91р., суд,

в и р і ш и в :

Задовольнити частково позов ОСОБА_3, що зареєстрована проживаючою в ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1, до ОСОБА_4, що зареєстрований проживаючим в ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_2, про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька.

Надати дозвіл на виїзд громадянина України ОСОБА_5, що народився 23 жовтня 2012 року в місті Полтаві, в супроводі матері - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, за межі України до Російської Федерації строком до 03.11.2019 і оформлення документів на виїзд за кордон, без згоди та супроводу батька ОСОБА_4.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, протягом 30 днів з дня складення повного рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Полтавської області через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: ОСОБА_6