Постанова

Іменем України

10 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 174/234/16-ц

провадження № 61-30126св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Вільногірський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року в складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, за участю третьої особи - Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2012 року відповідач зобов'язаний виплачувати на її користь аліменти на сина у розмірі 1/3 частки всіх видів доходів (заробітку), але не менше ніж 30 процентів прожиткового мінімуму відповідно до віку дитини, до повноліття дитини, починаючи з 23 лютого 2012 року.

З 13 квітня 2012 року матеріальної допомоги на утримання сина ОСОБА_5 не надає, внаслідок чого утворилась заборгованість з виплати аліментів у розмірі 39 794,52 грн.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просила стягнути з ОСОБА_5 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів з 23 лютого 2012 року до 01 грудня 2016 року в розмірі 14 016,66 грн та понесені нею судові витрати.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року в складі судді Борцової А. А. позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 14 016,66 грн пені за прострочення сплати аліментів та 551,20 грн витрат зі сплати судового збору. У решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у розподілі судових витрат, зокрема щодо відшкодування витрат на правову допомогу та витрат, пов'язаних з явкою адвоката до суду, мотивоване тим, що інтереси позивача у справі представляє ОСОБА_6, із яким ОСОБА_7 уклала договір про надання юридичних послуг. ОСОБА_6 не є особою, яка надає правову допомогу. Відомості про те, що адвоката ОСОБА_6 було допущено до участі у справі ухвалою суду як особу, що надає правову допомогу, відсутні. Фінансові документи на підтвердження витрат відсутні.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року в частині вирішення питання про судові витрати скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката ОСОБА_6, у розмірі 7 284,88 грн та витрати, пов'язані з явкою адвоката ОСОБА_6 до суду, у розмірі 591,50 грн, всього 7 876,38 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення питання про судові витрати мотивоване тим, що мають бути відшкодовані витрати на правову допомогу та витрати, пов'язані з явкою до суду адвоката ОСОБА_6, приймаючи до уваги зміст договору про надання послуг, додаткової угоди до договору про надання послуг та розрахунок надання такої допомоги.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_6 надавав позивачу саме правову допомогу.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Із матеріалів справи вбачається, що рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку ОСОБА_4 оскаржувала тільки в частині відмови в позові про відшкодування витрат на правову допомогу та витрат, пов'язаних з явкою адвоката до суду.

Статтею 79 ЦПК України 2004 року визначені види судових витрат, зокрема, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з частиною третьою цієї статті до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу , витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Частиною першою статті 12 ЦПК України передбачено, що особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв'язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, які беруть участь у справі.

Правова допомога в цивільному судочинстві включає в себе юридичні консультації, участь у позасудовому врегулюванні спору, участь у переговорах, підготовка проектів юридичних документів (заяв, пояснень, клопотань, скарг), представництво в суді та інші фактичні та юридичні дії, що вчиняє особа, яка надає правову допомогу.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною і особою, яка надає правову допомогу.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених Установчим З'їздом адвокатів України від 17 листопада 2012 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час на виконання доручення.

Згідно зі статтею 29 Правил адвокатської етики адвокат має право, окрім гонорару, стягувати з клієнта кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення, якщо обов'язок клієнта з погашення цих витрат визначено договором або визначений законом. В договорі про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов, тощо): порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і таке інше) та може бути визначений їх обсяг.

Правова допомога надається не тільки в судових засіданнях, а й при виконанні окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, а також вчиняються й інші дії, необхідні для розгляду справи, а саме: складаються позовні заяви, надаються консультації, несуться витрати у зв'язку з відрядженням тощо.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У пунктах 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді, як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

До матеріалів справи приєднано договір про надання послуг від 04 лютого 2016 року № 06/16, укладений між ОСОБА_4 та адвокатом ОСОБА_6 та додаткова угода № 1 до договору про надання послуг від 04 лютого 2016 року № 06/16, укладена між ОСОБА_4 та адвокатом ОСОБА_6, квитанції до прибуткового касового ордера.

За змістом розрахунку, адвокат аналізував правову позицію позивача, складав документи правового характеру, що узгоджуються із обов'язками адвоката, визначеними договором.

Вирішуючи питання про стягнення витрат за вище перелічені послуги, суд апеляційної інстанції виходячи з принципу розумності надання правової допомоги у конкретній справі, обґрунтованості розміру відповідної допомоги та розміру мінімальної заробітної плати, вважав доведеним витрати у сумі 3 858,40 грн (аналіз правової позиції позивача та складання позовної заяви - 4 год. х 551,20 грн = 2 204,80 грн, збір доказів для уточнення позовних вимог та складання уточнених позовних заяв - 3 год. х х 551,20 грн = 1 653,60 грн).

Під час розгляду справи адвокат ОСОБА_6 витратив у 2016 році 334 хв., у 2017 році - 135 хв., всього 469 хв.

Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» ОСОБА_4 за участь у судових засіданнях має сплатити адвокату ОСОБА_6 витрати на правову допомогу у розмірі 4 426,48 грн.

Суд апеляційної інстанції вважав, що підлягають компенсації витрати у загальному розмірі 591,50 грн, які підтверджуються матеріалами справи.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу та витрат, пов'язаних з явкою адвоката ОСОБА_6 до суду, приймаючи до уваги зміст договору про надання послуг, додаткової угоди до договору про надання послуг та розрахунок надання такої допомоги, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката ОСОБА_6, у розмірі 7 284,88 грн та витрат, пов'язаних з явкою адвоката ОСОБА_6 до суду, у розмірі 591,50 грн, всього 7 876,38 грн.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, підстав для скасування ухваленого ним рішення не вбачає.Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

А.О. Лесько

С.П. Штелик