Номер провадження: 22-ц/785/1982/18
Номер справи місцевого суду: 522/6371/16-ц
Головуючий у першій інстанції Тарасов А. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Калараш А.А., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пашичева Галина Леонідівна, Служба у справах дітей Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, встановлення порядку виконання рішення на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Тарасова А.В. 29 червня 2017 року в м. Одесі,-

встановила:

ОСОБА_2 яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, встановлення порядку виконання рішення (а. с. 1-6).

В обґрунтування свого позову посилалася на те, що ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, в період якого, народилась донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. В 2010 році було зареєстроване місце проживання неповнолітньої ОСОБА_6, за місцем проживання батька - ОСОБА_3 в АДРЕСА_1. 18.11.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу, 16.03.2016 року, ОСОБА_3 відчужив вказану квартиру за договором купівлі-продажу ОСОБА_4 Позивач зазначила, що оскільки неповнолітня ОСОБА_7 мала право користування спірною квартирою, а при її відчуженні, відповідачем не було отримано згоду органу опіки та піклування, договір купівлі-продажу має бути визнаний недійсним, на підставі ст. 203, 215 ЦК України, як такий, що суперечить вимогам законодавства.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (а. с. 216-219).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (а. с. 227-232).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, сторони перебували у шлюбі з 10.06.2009 року. Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 12 лютого 2010 року.

Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.07.2007 року, яке набрало законної сили 13.07.2007 року (справа №2-6703/07). Право власності ОСОБА_3 було зареєстровано в КП ОМБТІ та РОН 30.01.2008 року, номер запису: 177 в книзі: 616пр-172, реєстраційний номер: 21938096.

Після розірвання шлюбу, 16.03.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 571.

Згідно п. 4 вказаного договору, продавець свідчить, що прав третіх осіб на вказану квартиру немає. Відповідно до п. 5 вказаного договору продавець свідчить, що членів сім'ї, в тому числі дітей, які б мали право проживання в квартирі, що є предметом цього договору немає. Зміст законодавства, щодо права дітей - членів сім'ї на проживання та те, що для здійснення будь - яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування, та правові наслідки вчинення правочину без надання такої згоди нотаріусом сторонам роз'яснено.

При укладенні вищезазначеного договору купівлі-продажу, ОСОБА_9 була надана довідка-виписка з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію від 01.03.2016 року, видана КП «ЖКС «Фонтанський», згідно якої вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 проживає та зареєстрований лише ОСОБА_3.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалась на те, що орган опіки та піклування не надав попередньої згоди на укладання договору купівлі - продажу, хоча у спірній квартирі на момент його укладання була прописана донька ОСОБА_6

Статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей" передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України "Про охорону дитинства", статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Положення Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

При укладенні вищезазначеного договору купівлі-продажу, ОСОБА_9 була надана довідка виписка з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію від 01.03.2016 року, видана КП «ЖКС «Фонтанський», з якої вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 проживає та зареєстрований лише ОСОБА_3.

Разом з тим, з довідки про реєстрацію місця проживання/перебування особи, виданої Приморським РВ ГУ ДМС України в Одеській області 31.03.2016 року, вбачається, що ОСОБА_6 зареєстрована разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 з 18.01.2012 року.

Для усунення вказаних розбіжностей, за клопотанням сторін по справі, судом апеляційної інстанції була витребувана інформація стосовно всіх зареєстрованих осіб в квартирі АДРЕСА_1 на період 2016 року. З довідки КП «ЖКС «Фонтанський» вбачається, що на період 2016 року в спірній квартирі був зареєстрований ОСОБА_3 разом з донькою ОСОБА_6 З довідки про реєстрацію місця проживання/перебування особи, виданої 13.03.2018 року вбачається, що на період 2018 року в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_4 та донька колишнього власника ОСОБА_6, яка зареєстрована у вказаній квартирі з 18.01.2012 року.

Отже, вказані відомості дають підстави для висновку, що в житловому становищі малолітньої дитини ОСОБА_6 з 2012 року змін не відбулось, вона залишається зареєстрованою в квартирі АДРЕСА_1

Суд першої інстанції правильно встановив, що на час укладання ОСОБА_3 договору купівлі - продажу квартири його донька проживала разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_2, і продовжує зараз там проживати, що не заперечувала позивачка та її представник в суді апеляційної інстанції.

Неспроможним є довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково прийняв до уваги довідку виписку з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію, яка наявна в матеріалах справи № 520/6710/14-ц за позовом ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, з якої вбачається, що малолітня ОСОБА_6 на період 2014 року проживала за адресою: АДРЕСА_2, оскільки суд першої інстанції в рішенні надавав оцінку не тільки цій довідці, а всім доказам у сукупності і дійшов правильного висновку про проживання малолітньої дитини разом з матір'ю по зазначеній адресі.

Колегія суддів не приймає до уваги довід апеляційної скарги про те, що законодавством не виключена можливість мати декілька місць проживання, в тому числі разом з батьком, оскільки він не кореспондується з матеріалами справи, так, зі змісту позовної заяви ОСОБА_2 про стягнення аліментів вбачається, що донька проживає з матір'ю і знаходиться повністю на її утриманні. ОСОБА_3 не займається вихованням дитини і відмовляється у добровільному порядку утримувати доньку.

Колегія суддів не погоджується з доводом апеляційної скарги про наявність звуження прав дитини щодо користування спірною квартирою.

Так, за правилами ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Таким чином, місце проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст.3,15,16 ЦК України. які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи будо порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме в рішенні від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (п.35), та в рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (п.32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що не встановлено у судовому засіданні, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини, оскільки не можна ставити місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. ОСОБА_6 не проживає по спірній адресі з 2014 року, а її реєстрація по зазначеній адресі збережена і на теперішній час.

Отже, суд першої інстанції при розгляді справи, врахував та надав належну правову оцінку факту відсутності доказів щодо порушення на час укладання та посвідчення оспорюваного договору купівлі - продажу прав малолітньої дитини і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Крім того, звертає увагу на той факт, що позов пред'явлено особою, яка не була власником спірної квартири, і не є стороною оспорюваного договору цього правочину.

Інших доводів які б спростовували правильні висновки суду першої інстанції апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить.

При зазначених обставинах, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня 2017 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.386,374,375, 381-384 ЦПК України, - колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 03 травня 2018 року.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Заїкін А.П.

Калараш А.А.