Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 442/2471/16-ц

провадження № 61-30770св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - Сокуренко Наталії Вікторівни, на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в складі судді Хомика А. П. від 02 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області в складі суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М., від 28 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15 вересня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальником було укладено договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 4 900 грн зі сплатою відсотків у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості. Строк повернення кредиту визначено сторонами до 15 вересня 2008 року.

Посилаючись на те, що позичальник не виконував належним чином своїх зобов'язань за вказаним договором, у зв'язку з чим станом на 10 березня 2016 року має заборгованість в розмірі 19 789,91 грн, позивач просив суд стягнути указану суму заборгованості з відповідача.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2016 року відмовлено у позові ПАТ КБ «Приватбанк».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час пред'явлення позову у даній справі для банку сплив визначений законом строк позовної давності, у зв'язку із чим позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволенню не підлягають.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 28 березня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Сокуренко Н.В., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, помилково не надали оцінки тій обставині, що 25 березня 2014 року банком здійснено списання коштів із рахунку відповідача з метою часткового погашення кредитної заборгованості за спірним кредитним договором від 15 вересня 2006 року, у зв'язку із чим строк позовної давності було перервано і при зверненні до суду із даним позовом банком не пропущено.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судами встановлено, що 15 вересня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, на підставі якого останній отримав кредит в розмірі 4 900 грн зі сплатою 24 процентів річних, із щомісячним платежем 301,53 грн, який мав бути сплачений позичальником кожного місяця з 18 по 25 число.

Строк повернення кредиту визначено сторонами до 15 вересня 2008 року.

Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 10 березня 2016 року кредитна заборгованість ОСОБА_1 становить 19 789,91 грн.

Відповідно до указаного розрахунку останній платіж за спірним кредитним договором здійснений 25 березня 2014 року як сплата процентів на суму 1 165,64 грн.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 зазначав, що дія кредитного договору закінчилась 15 вересня 2008 року і він не здійснював будь-яких дій на погашення кредиту після закінчення договору.

09 січня 2014 року ОСОБА_1 оформив у Дрогобицькому відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» картку «Універсальна» для розрахунків, на якій встановлений кредитний ліміт 0 грн.

Згідно поданої відповідачем виписки по картках за період з 01 січня 2014 року по 25 березня 2014 року, карта ОСОБА_1 25 березня 2014 року поповнена готівкою в терміналі самообслуговування на суму 3 000 грн, і у наступні три хвилини відбулось автоматичне списання коштів для погашення простроченої заборгованість на суму 579 грн та 2 420 грн.

ОСОБА_1 подав суду заяву про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судами установлено, що строк повернення кредиту визначено сторонами до 15 вересня 2008 року.

Згідно вимог чинного законодавства строк позовної давності для звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором закінчився 16 вересня 2011 року, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості не свідчить про те, що у період з дня закінчення кредитного договору по 16 вересня 2011 року боржник будь-яким чином здійснював погашення кредитної заборгованості.

Крім того, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Однак, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що строк виконання кредитного зобов'язання встановлено сторонами договору до 15 вересня 2008 року і з указаної дати протягом трьох років позичальник не вчиняв дій щодо погашення спірної заборгованості, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що при зверненні до суду із даним позовом уберезні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» пропустило визначений законом строк позовної давності про застосування якого боржником подано відповідну заяву, що є підставою для відмову у позові у даній справі.

Доводи касаційної скарги про те, що останній платіж за спірним кредитом позичальником вчинено 25 березня 2014 року, що, на думку позивача, свідчить про визнання відповідачем свого боргу перед банком не можуть бути підставою для скасування оскаржених судових рішень з огляду на наступне.

Згідно положень частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Разом з тим, перебіг строку позовної давності може бути перервано лише у тому випадку, коли він не закінчився.

У справі, яка переглядається, підставою для висновку про переривання строку позовної давності могло б бути здійснення ОСОБА_1 дій, що свідчать про визнання ним свого боргуу період з 15 вересня 2008 року (день закінчення дії кредитного договору) по 16 вересня 2011 року (день закінчення визначеного законом строку позовної давності.

Вчинення або не вчинення боржником у даній справі будь-яких дій поза межами указаного періоду часу, про що зазначає банк, не має правового значення, не впливають на розрахунок строку позовної давності та не перериває його, оскільки такий строк закінчився до вчинення відповідних дій, що спростовує указані доводи касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України правильне по суті і законне рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - Сокуренко НаталіїВікторівни, залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В. М. Сімоненко

С.П. Штелик