Постанова

Іменем України

02 травня 2018 року

м. Київ

справа № 643/4697/13-ц

провадження № 61-6539св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Харківський національний університет внутрішніх справ,

представник позивача - Дверницький ВікторГеоргійович,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2017 року у складі суддів: Пилипчук Н. П., Піддубного Р. М., Швецової Л. А.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК Україниу редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2013 року Харківський національний університет внутрішніх справ (далі - ХНУВС, Університет внутрішніх справ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, вимоги якого уточнив в процесі розгляду справи та просив стягнути з відповідача фактичні витрати, пов'язані з його утриманням під час навчання в університеті у розмірі 13 158,97 грн.

Позов мотивовано тим, що наказом Харківського національного університету внутрішніх справ від 30 липня 2003 року відповідача зараховано до складу курсантів ХНУВС.

10 жовтня 2003 року між ХНУВС та відповідачем укладено угоду про підготовку фахівців в Університеті внутрішніх справ за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування (далі - Угода).

Наказом ХНУВС від 05 липня 2007 року курсанта 4-го курсу лейтенанта міліції ОСОБА_2 відраховано зі складу курсантів та відкомандировано для подальшого проходження служби до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (далі - ГУМВС України в Харківській області).

Наказом ГУМВС України в Харківській області від 25 березня 2008 року лейтенанта міліції ОСОБА_2 звільнено з органів внутрішніх справ за пунктом 64-є (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС.

Згідно із умовами угоди відповідач зобов'язувалася у разі звільнення з органів внутрішніх справ до закінчення 3-річного терміну перебування на службі за власним бажанням відшкодувати в повному обсязі фактичні витрати, пов'язані з її утриманням під час навчання в університеті.

Оскільки відповідач порушив взяті на себе зобов'язання передбачені угодою договору і після закінчення навчання не прослужив три роки, то відповідно до умов договору повинен відшкодувати вартість навчання у ХНУВС.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2017 року у складі судді Крівцова Д. А. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги заявлені позивачем поза межами строку позовної давності. Перебіг позовної давності розпочався з наступного дня з дати звільнення відповідача з органів внутрішніх справ - 26 березня 2008 року, а позов пред'явлено

29 березня 2013 року, тобто майже через п'ять років після звільнення відповідача з органів внутрішніх справ. Про застосування наслідків пропуску строку позовної давності заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно висновків місцевого суду, ХНУВС та роботодавець відповідача перебували в структурі одного і того ж міністерства, а саме МВС України, та були підпорядковані останньому, у зв'язку з чим, позивачем не доведена об`єктивна неможливість дізнатись про порушення свого права в момент звільнення відповідача з органів внутрішніх справ.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ХНУВС задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ХНУВН витрати, пов'язані з навчанням в сумі 13 158,97 грн та 481,74 грн судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ХНУВС є самостійною юридичною особою, не підпорядковується іншим підрозділам МВС України, тому ХНУВС не міг зобов'язати ГУ МВСУ в Харківській області своєчасно надавати інформацію про звільнення молодих фахівців.

Про звільнення ОСОБА_2 позивач дізнався 10 серпня 2012 року з листа ГУ МВСУ в Харківській області від 07 серпня 2012 року, отже, саме з цього часу почався перебіг позовної давності.

Звертаючись 01 квітня 2013 року з позовом ХНУВС дотримався вимог статті 257 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій 17 листопада 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що угода про підготовку фахівців в Національному університеті внутрішніх справ є недійсною, оскільки була укладена з відповідачем, як неповнолітньою особою без згоди його батьків, вартість навчання в угоді не зазначена. Крім того, відповідач не підписував угоду з ХНУВС від 10 жовтня 2003 року, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи.

Касаційна скарга містить посилання на те, що під час навчання відповідач проживав за місцем постійної реєстрації в м. Харкові, не користувався гуртожитком, комунальними послугами, речовим забезпеченням та харчуванням. Позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження проживання відповідача у гуртожитку та фактичного отримання комунальних послуг, речового та грошового забезпечення, харчування, а також доказів, які підтверджують фактичний розмір витрат.

Крім наведеного, відповідач у касаційній скарзі посилається на пропуск позивачем строку позовної давності. Позивач зобов'язаний був у відповідності до вимог чинного законодавства контролювати виконання договірних зобов'язань і жодних перешкод для цього у нього не було. Позивач безперешкодно міг дізнатися про порушення умов угоди випускником до закінчення її дії, у даному випадку 25 березня 2008 року, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Позивач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, заперечень щодо її змісту і вимог до касаційного суду не направили.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд установив, що 10 жовтня 2003 року між ХНУМВСУ та ОСОБА_2 було укладено угоду про підготовку фахівців в Національному університеті внутрішніх справ за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування.

Пунктами 2.5, 3, 7 вказаної угоди передбачено, що курсант на період навчання зобов`язується у разі звільнення з органів внутрішніх справ після закінчення навчання до встановленого 3-річного терміну за підставами, передбаченими пунктом 3 цієї угоди, відшкодувати МВС України витрати за період навчання.

Угодою визначено підстави відшкодування МВС України вартості навчання в разі дострокового розірвання угоди, зокрема: 1) звільнення з органів внутрішніх справ до закінчення 3-річного терміну перебування на службі за власним бажанням без поважних причин; 2) звільнення з органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни, вчинення проступку, не сумісного з перебуванням на службі в органах внутрішніх справ.

Наказом ХНУМВСУ від 30 липня 2003 року ОСОБА_2 прийнято на службу в органи внутрішніх справ і зараховано курсантом 1-го курсу факультету № 2 - економічної безпеки по спеціальності «Правознавство» Національного університету внутрішніх справ з 01 серпня 2003 року з присвоєнням спеціального звання «рядовий міліції».

Наказом ХНУМВСУ від 05 липня 2007 року лейтенанта міліції ОСОБА_2 відраховано зі складу курсантів та відкомандировано для подальшого проходження служби у розпорядження територіальних підрозділів МВС України, з 08 липня 2007 року по 06 серпня 2007 року з перебуванням у

м. Харкові.

Наказом ГУ МВС України в Харківській області від 25 березня 2008 року ОСОБА_2 звільнено згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України у запас Збройних Сил за статтею 64 п. «є» за порушення дисципліни.

Згідно наданого позивачем розрахунку фактичних витрат, пов'язаних з утриманням рядового міліції ОСОБА_2 за період з 2003 року по 2007 рік, загальна сума фактичних витрат на його утримання складає

13 158,97 грн.

У процесі розгляду справи відповідач не визнавав факт підписання угоди, укладеної з ХНУВС 10 жовтня 2003 року, у зв'язку з чим, ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2014 року була призначена судова почеркознавча експертиза.

Згідно висновків судової почеркознавчої експертизи від 04 березня 2015 року рукописні (буквені та цифрові) записи: «10 жовтня 3», «В.О. ректора генерал - майор міліції Ярмиш О. Н.», «рядовий міліції ОСОБА_2 курсант 1», «АДРЕСА_1, тел. НОМЕР_2», «НОМЕР_1, Московським МВ ХМУ УМВС України в Харківській області», «24 грудня 2002 р.» в Угоді про підготовку фахівців в Національному університеті внутрішніх справ за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового та молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування від 10 жовтня 2003 року, укладеній між ХНУВС та ОСОБА_2, виконані не ОСОБА_2, а іншою особою.

Питання про виконання підпису від імені ОСОБА_2 в угоді про підготовку фахівців в Національному університеті внутрішніх справ за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового та молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування від 10 жовтня 2003 року, укладеній між ХНУВС та ОСОБА_2, в рядку «Курсант», не вирішувалось.

Факт навчання ОСОБА_2 у ХНУВС на підставі укладеної угоди сторонами не заперечувався.

На момент вступу відповідача до навчального закладу, угода про підготовку фахівців в Національному університеті внутрішніх справ за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування укладалась відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України № 660 від 30 серпня 1999 року «Про затвердження Порядку підготовки фахівців у вищому навчальному закладі МВС України за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування».

Згідно з п. 1.1 цього Порядку, він розроблений відповідно до статті 52 Закону України «Про освіту», частина 2 якого вказує, що випускники вищих закладів освіти, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 8, 14 Постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», яка діяла на момент вступу відповідача до університету встановлено, що випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років, випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Пунктом 3.5 Порядку підготовки фахівців у вищому навчальному закладі МВС України за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування, затвердженого наказом МВС України від 30 серпня 1999 року № 660, який діяв на момент укладення угоди та навчання відповідача в університеті, у разі неприбуття молодого фахівця до місця розподілу або відмови без поважної причини стати до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення службової дисципліни чи звільнення за власним бажанням без поважних причин протягом трьох років, випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням осіб, навчання яких за державним замовленням у вищих навчальних закладах МВС України прирівнюється до проходження військової служби, регламентується також Порядком відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 313 від 1 березня 2007 року, в редакції, чинній на час звільнення відповідача.

Згідно пункту 2 Порядку відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних, зокрема, з грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Відповідно до пунктів 3, 4, 6 цього Порядку, витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця у навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням чи управлінням МВС та особою; розрахунок фактичних витрат здійснюється відповідно до норм утримання у вищому навчальному закладі; у разі відмови особи добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку.

Суд першої інстанції встановив, що звільнення відповідача з органів внутрішніх справ відбулось у зв'язку з порушенням службової дисципліни до встановленого трирічного терміну перебування на службі, тому дійшов правильного висновку, що позов про відшкодування ним фактичних витрат, пов'язаних з його утриманням під час навчання в університеті є обґрунтованим.

У процесі розгляду справи відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності та відмову у задоволенні позову з цих підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом вказаної норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується безпосередньо з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

З аналізу змісту термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, вбачається, що законодавцем встановлена презумпція можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Доведенню підлягає також той факт, що позивач не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

На противагу цьому, відповідач, зобов'язаний довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначених вище обставин позивачем не доведено, об'єктивних причин для відступлення від принципів юридичної визначеності і остаточності та необхідності вирішення заявлених ним позовних вимог про відшкодування понесених витрат, право на стягнення яких виникло з моменту звільнення відповідача і з цього часу пройшло майже п'ять років, позивачем не наведено.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання позивача на те, що про порушення відповідачем зобов'язання йому стало відомо лише 10 серпня 2012 року з листа ГУ МВС України в Харківській області від 07 серпня 2012 року та що ним не пропущено строк позовної давності з цих підстав.

Вказані доводи не підтверджують факт відсутності у позивача можливості дізнатися про порушення свого цивільного права раніше, ніж отримання листа ГУ МВС України в Харківській області від 07 серпня 2012 року, зокрема з урахуванням можливості у позивача перевіряти виконання договірних зобов'язань за укладеною з відповідачем угодою.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведена об`єктивна неспроможність дізнатись про порушення свого права в момент звільнення відповідача 25 березня 2008 року з органів внутрішніх справ та правильно виходив з того, що позивач з метою захисту свого порушеного права не був позбавлений можливості протягом трьох років направити запит для встановлення осіб, що були звільнені з органів внутрішніх справ та не виконали умов укладеної з ним угоди, проте не зробив цього без наявності на це поважних причин, що не є підставою для виникнення права звернення до суду з позовом про відшкодування витрат на навчання відповідача майже через п'ять років після звільнення особи з органів внутрішніх справ.

Суд об'єктивно врахував, що позивач та роботодавець ОСОБА_2 перебували в структурі одного міністерства, вони не були позбавлені можливості, шляхом налагодження відповідної взаємодії в межах вказаного міністерства, своєчасно інформувати один одного про факти звільнення з органів МВС України осіб, які навчались в навчальних закладах МВС України за рахунок коштів державного бюджету.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем пропущено строк позовної давності та за наявності заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності обґрунтовано відмовив у задоволенні позову з цих підстав.

Апеляційний суд, на зазначене вище уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про дотримання позивачем строку позовної давності, прив'язавши початок перебігу цього строку до дати отримання ним 10 серпня 2012 року листа ГУ МВС України в Харківській області від 07 серпня 2012 року про звільнення відповідача у 2008 році, без урахування інших обставин, які свідчать про об'єктивну можливість та обов'язок позивача дізнатись про порушення свого права в межах загального строку позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги позивача щодо неправильності застосування апеляційним судом норм матеріального права та наявності у зв'язку з цим підстав, визначених статтею 413 ЦПК України для скасування ухваленого ним рішення із залишенням в силі правильного по суті рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2017 року скасувати, рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська