Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 308/9954/14-ц

провадження № 61-5640св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 09 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Леска В. В., Джуги С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_1. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні земельною ділянкою. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1. посилалася на те, що вона є власником земельної ділянки площею 0,0328 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1. Власником суміжної земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_2, є ОСОБА_2 Відповідач, користуючись тим, що вона з добросусідських міркувань надала дозвіл на зберігання будівельних матеріалів на власній земельній ділянці, а також дозволила розібрати частину огорожі для полегшення доступу до будівельного майданчика, збудувала фундамент власного будинку на межі їхніх земельних ділянок, не зробивши відступу, необхідного їй для обслуговування стіни будинку. Відтак склалася ситуація, за якої ОСОБА_2 стала претендувати на частину належної їй земельної ділянки, що межує із збудованим відповідачем будинком. Посилаючись на те, що відповідач не бажає у добровільному порядку усунути перешкоди в користуванні, розпорядженні та володінні належною їй земельною ділянкою, просила зобов'язати ОСОБА_2 припинити будівельні та інші роботи на належній їй земельній ділянці і в подальшому не порушувати її право приватної власності на землю.

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зобов'язання вчинити певні дії. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що вона є власником житлового будинку, який розташований на земельній ділянці площею 0,0488 га, що знаходиться по АДРЕСА_2 в місті Ужгороді. У 2006 році вона розпочала роботи з реконструкції житлового будинку, під час яких були враховані розміри фундаменту старого будинку. Однак, коли будівельники почали облицьовувати фундамент будинку зі сторони земельної ділянки відповідача, остання їх прогнала, забарикадувала вхід будівельним сміттям та самовільно перенесла огорожу між ділянками, позбавивши її доступу до частини свого будинку. Своїми діями відповідач незаконно зменшила ширину її земельної ділянки на 50 см та унеможливила проведення ремонтних робіт. 03 червня 2014 року державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області було складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства, згідно з яким суміжним землекористувачем ОСОБА_1 самовільно зайнято частину належної їй земельної ділянки площею 0,005 га шляхом встановлення паркану. Відповідач не бажає усунути самовільно встановлену огорожу, не визнає дійсні межі її земельної ділянки, не дає можливості завершити розпочатий ремонт, а також своїми діями завдає їй моральної шкоди, так як постійні сварки та погрози порушують її життєвий спокій та душевний стан. Враховуючи викладене, просила: зобов'язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні її земельною ділянкою шляхом знесення паркану; відновити межі земельних ділянок; зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкод при виконанні ремонтних робіт з реконструкції належного їй житлового будинку і прибрати будівельне сміття та інші речі від стіни будинку; стягнути з ОСОБА_1 на її користь 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 вересня 2014 року справи за позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об'єднані в одне провадження.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 серпня 2016 року у складі судді Монич О. В. позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою ОСОБА_2 шляхом знесення самовільно встановленого паркану зі сторони АДРЕСА_1. Відновлено межу земельної ділянки ОСОБА_2 в попередній стан між ділянкою АДРЕСА_2 на відстані 50 см від будинку та господарських споруд ОСОБА_2 в бік ділянки № 11, яка належить ОСОБА_1 по всій довжині межі між їхніми ділянками. Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 при виконанні ремонтних робіт у своєму будинку АДРЕСА_2 з оздоблення (оштукатурення, пофарбування, обробка декоративною мозаїкою) зовнішньої стіни, влаштування мощення шириною 40 см зі сторони суміжного будинковолодіння АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_1 прибрати будівельне сміття та інші речі від стіни будинку ОСОБА_2 по АДРЕСА_2. У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у сумі 244 грн. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявними у справі доказами підтверджено, що ОСОБА_1 захопила частину належної ОСОБА_2 земельної ділянки, що в свою чергу вказує на обґрунтованість її позовних вимог. Разом з тим, вимога ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає, оскільки претензії сторін одна до одної не можуть бути розцінені як протиправна поведінка.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 09 грудня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Ужгородської місцевої прокуратури в інтересах ОСОБА_1 задоволено. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 серпня 2016 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 припинити будівельні та інші роботи зліва житлового будинку АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,0328 га в АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1, і не порушувати її приватну власність на землю. У позові ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 496,30 грн понесених нею судових витрат.

Додатковим рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 16 лютого 2017 року заяву прокурора Закарпатської області задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь прокуратури Закарпатської області судовий збір у розмірі 536 грн 80 коп.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 було зайнято частину земельної ділянки ОСОБА_2 та порушення у зв'язку з цим її земельних прав, як і не містять доказів зменшення ширини земельної ділянки ОСОБА_2, яка згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку зі сторони АДРЕСА_1 складає 14,99 м. За відсутності таких доказів суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_2 Оскільки ОСОБА_1 як власник земельної ділянки заперечує щодо проведення ОСОБА_2 будівельних робіт на її ділянці, то ці позовні вимоги підлягають задоволенню.

27 грудня 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 09 грудня 2016 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд однобічно розтлумачив описову частину висновку судової земельно-технічної експертизи. У цьому висновку не вказано, що зменшення площі земельної ділянки ОСОБА_1 відбулося через захоплення її частини ОСОБА_2 Навпаки, у висновку зазначено, що відстань від межі між земельними ділянками до будинку ОСОБА_2 коливається від 0,05 м до 0,38 м. Наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що саме ОСОБА_1 зайняла частину земельної ділянки ОСОБА_2

14 лютого 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі.

28 березня 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила про законність оскаржуваного судового рішення та просила відмовити у задоволенні скарги. Судом апеляційної інстанції враховані фактичні обставини справи, надано належну оцінку всім доказам у їх сукупності.

У квітні 2017 року прокуратура Закарпатської області та Ужгородська місцева прокуратура також подали заперечення на касаційну скаргу, в яких просили відмовити у задоволенні скарги у зв'язку з її необґрунтованістю.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

02 лютого 2018 року справу № 308/9954/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Судами встановлено, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0328 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1,11 в місті Ужгороді.

На підставі державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 ОСОБА_2 є власником суміжної земельної ділянки площею 0,0488 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1,15 в місті Ужгороді.

При виготовленні державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 були погоджені межі її земельної ділянки із суміжними землекористувачами, в тому числі з ОСОБА_2

Технічною документацією із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2, підтверджується, що в акті відновлення на місцевості (в натурі) меж земельної ділянки ОСОБА_2 вказала, що межі її земельної ділянки проходять по стіні жилої та нежилої будівель та по суходолу.

Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи від 11 серпня 2015 року № 08/15 відстань від межі між земельними ділянками сторін та від будинку ОСОБА_2, згідно з їх фактичним розташуванням, коливається від 0,05 м до 0,38 м. У результаті проведення огляду та обмірів належної ОСОБА_1 земельної ділянки встановлено, що площа цієї ділянки, яка фактично нею використовується, становить 0,0316 га, що на 0,0012 га менше, ніж їй було передано у власність. ОСОБА_2 фактично використовує земельну ділянку площею 0,0510 га, що на 0,0022 га більше, ніж їй було передано у власність.

Протоколом виїзного засідання комісії з вирішення земельних спорів щодо меж земельних ділянок та додержання добросусідства від 08 вересня 2014 року № 46 підтверджується, що цією комісією не встановлено незаконного захоплення ОСОБА_1 земель суміжного землекористувача ОСОБА_2 Огорожа між суміжними землекористувачами встановлена правильно (по межі), згідно з державними актами на право власності на землю.

Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, правильним є висновок апеляційного суду про те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 було зайнято частину належної ОСОБА_2 земельної ділянки та у зв'язку з цим порушено її земельні права.

Стосовно посилання ОСОБА_2 на те, що збірний кадастровий план є доказом самовільного зайняття ОСОБА_1 частини її земельної ділянки площею 0,0005 га, то апеляційний суд виходив з того, що факт самовільного зайняття земельної ділянки може бути встановлений лише судовою земельно-технічною експертизою, а не збірним кадастровим планом, який в розумінні вимог статей 58 і 59 ЦПК України 2004 року не є належним доказом на підтвердження даної обставини.

За таких обставин суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував рішення місцевого суду та відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2

Оскільки ОСОБА_1 як власник земельної ділянки заперечувала проти проведення ОСОБА_2 будівельних робіт на її земельній ділянці, то правильним є висновок апеляційного суду про необхідність задоволення позову ОСОБА_1 та зобов'язання ОСОБА_2 припинити ці роботи.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213 - 215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

У зв'язку з викладеним безпідставними є доводи касаційної скарги щодо одностороннього розгляду справи апеляційним судом та неповного з'ясування всіх обставин справи, адже цим судом достатньо повно встановлено обставини справи на підставі зібраних доказів, які суд належно оцінив, про що свідчить зміст оскаржуваного рішення.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2017 року, у зв'язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 09 грудня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 09 грудня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
О. В. Ступак