Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 522/25157/15-ц

провадження № 61-34316св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

представник відповідачів - ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_9, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2017 року в складі суддіЧернявської Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області

від 26 липня 2017 року в складі колегії суддів: Черевка П. М., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про відшкодування компенсації за час простроченого виконання зобов'язання.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20 березня 2014 року стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 на відшкодування матеріальних збитків 1 198,33 грн, моральної шкоди 500 грн, на користь ОСОБА_5 на відшкодування матеріальних збитків 1 198,33 грн, моральної шкоди 500 грн, на користь ОСОБА_6 на відшкодування матеріальних збитків 1 198,33 грн, моральної шкоди 500 грн. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 на відшкодування матеріальних збитків 1 198,33 грн, моральної шкоди 500 грн, на користь ОСОБА_5 на відшкодування матеріальних збитків 1 198,33 грн, моральної шкоди 500 грн, на користь ОСОБА_6 на відшкодування матеріальних збитків 1 198,33 грн, моральної шкоди 500 грн.

Проте, рішення суду було виконано тільки у листопаді 2016 року.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 просили суд стягнути солідарно з відповідачів компенсацію у розмірі 6 290,88 грн в рівних частках кожній, на підставі статей 11, 625 ЦК України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року, позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в рівних частках кожній компенсацію за час простроченого виконання зобов'язання у розмірі 6 290,88 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20 березня 2014 року стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на корить ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відшкодування матеріальних збитків у розмірі 1 198,33 грн на кожного та моральної шкоди у розмірі 500,00 грн кожному. Оскільки відповідачі виконали вищевказане рішення тільки 25 листопада 2016 року, тому позивачі на підставі частини другої статті 625 ЦК України мають право на одержання від відповідачів втрат від інфляції та трьох процентів річних.

У серпні 2017 року представник ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_9, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами застосовано закон, який не поширюється на дані правовідносини та не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п'ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року,встановивши, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання у зв'язку із стягненням матеріальної шкоди, яке виконано тільки 25 листопада

2016 року, дійшов правильного висновку про задоволення позову на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року зупинено виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416, 436, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_9, залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси

від 11 квітня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області

від 26 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П. Курило

М. Є. Червинська