Справа №443/1354/18
Провадження №2/443/1052/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2018 року м. Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Коліщук З.М.,

з участю секретаря судового засідання Шальвіри І.І.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Жидачів Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1, звернулася в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті її баби ОСОБА_4, яка померла 02 липня 2010 року, право власності на житловий будинок, загальною площею 89,9 кв.м., житловою площею 56,4 кв.м., що знаходиться в с. Мельнич на вул. С. Бандери, 14 Жидачівського району Львівської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок з надвірними спорудами, що в с. Мельнич по вул. С. Бандери, 14 Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: ОСОБА_5 голова двору, ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_6 (дочка), що підтверджується записами в погосподарських книгах. Частка кожного становила 1/3 житлового будинку. 24 квітня 2003 року помер її дідусь ОСОБА_5 голова двору, якому на день смерті належала частка спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті померлий склав заповіт, згідно якого належне майно заповів їй та її брату (відповідачу у справі). 02 липня 2010 року померла її бабуся ОСОБА_4, яка на день смерті також мала частку спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті померла склала аналогійний заповіт. Разом з тим, її брат, ОСОБА_7 (відповідач у справі) на спадщину за заповітом не претендує та відмовляється від такої на її користь. Від своєї частки у спірному житловому будинку відмовляється на її користь і її мати. Відтак, вона як єдиний спадкоємець за заповітом, яка виявила бажання прийняти спадщину, звернулася з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4, проте отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в с. Мельнич на вул. С. Бандери, 14 Жидачівського району Львівської області, який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом. Вказана відмова позбавляє її можливості належним чином реалізувати волю спадкодавця та свої спадкові права, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

Позивач ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_3 подали заяви про розгляд справи в їх відсутності, оскільки позовні вимоги визнають та не заперечують проти визнання за позивачем права власності на спірне майно.

Відповідно до ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом з погосподарської книги с. Мельнич Жидачівського району Львівської області №221 від 19 червня 2018 року, що станом на 30 червня 1990 року у с. Мельнич вул. С. Бандери, 14, Жидачівського району Львівської області рахувався житловий будинок за колгоспним двором, членами якого були: ОСОБА_5 голова двору, ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_6 (дочка). Вказаний факт додатково підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 30 січня 1989 року, копія якого долучена до матеріалів справи /арк. справи 5, 14/.

Згідно технічного паспорта від 26 червня 2018 року (копія якого долучена до матеріалів справи) на житловий будинок №14 на вулиці С. Бандери в с. Мельнич Жидачівського району Львівської області, загальна площа вказаного будинку становить 89,9 кв.м. (житлова 56,4 кв.м.). Рік забудови 1987. Інвентаризаційна вартість 417031 грн. / арк. справи 6-8/.

Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в с. Мельнич на вул. С. Бандери, 14 Жидачівського району Львівської області належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: ОСОБА_5 голова двору, ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_6 (дочка). Частка кожного члена двору становила 1/3.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що 24 квітня 2003 року, в с. Мельнич Жидачівського району Львівської області, у віці 75 року, помер ОСОБА_5 (голова двору), про що 24 квітня 2004 року зроблено відповідний запис №13 та Мельницькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, від 24 квітня 2003 року, видано свідоцтво про смерть серії 1-СГ №291472 /арк. справи 11/.

Спадщина відкрилася в цей же день, 24 квітня 2003 року, у відповідності до вимог статті 525 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин).

Судом встановлено, що спадщина померлого складається із частини(1/3 як члена колгоспного двору) житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що на вул. С. Бандери, 14 в с. Мельнич Жидачівського району Львівської області.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 524 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 05 вересня 2000 року, вбачається, що ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все, що належить мені за законом і що буде належати мені на випадок моєї смерті заповідаю онукам ОСОБА_7 та ОСОБА_2». Судом встановлено, що на день смерті заповідача заповіт не змінений та не скасований /арк. справи 9/

Проте, з долученої до матеріалів справи належним чином засвідченої заяви ОСОБА_7 заяви, вбачається, що останній від спадкового майна ОСОБА_5 відмовляється /арк. справи 15/.

Разом з тим, відповідно до довідки виданої Мельницькою сільською радою Жидачівського району Львівської області від 18 червня 2018 року за №217, вбачається, що до дня смерті ОСОБА_5, разом із ним, серед інших членів родини, проживала онука ОСОБА_1 /арк. справи 13/.

При вищевказаних обставинах, у відповідності до норм статей 534, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняла ОСОБА_1 (онука), оскільки як спадкоємець за заповітом фактично вступила в управління та володіння спадковим майном.

Окрім того, в судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що 02 липня 2010 року, у віці 84 років, померла ОСОБА_4, про що 02 липня 2010 року зроблено відповідний актовий запис №13 та Мельницькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, від 02 липня 2010 року, видано свідоцтво про смерть серії 1-СГ №214589 /арк. справи 12/.

Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що спадщина померлої складається з частини житлового будинку з надвірними спорудами, що в с. Мельнич на вул. С. Бандери, 14 Жидачівського району Львівської області (1/3 як член колишнього колгоспного двору).

З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 05 вересня 2000 року, вбачається, що ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все, що належать мені за законом і що буде належати мені на випадок моєї смерті заповідаю онукам ОСОБА_7 та ОСОБА_2». Судом встановлено, що на день смерті заповідача заповіт не змінений та не скасований /арк. справи 10/.

Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Так, вище дослідженими обставинами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_7 від спадщини за заповітом відмовляється та на таку на претендує, а позивач ОСОБА_1 на момент відкриття спадщини проживала спільно із спадкодавцем /арк. справи 15-16/.

За таких обставин, позивач є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті своєї бабусі, як така, що виявила бажання прийняти спадщину, та фактично її прийняла оскільки на момент її відкриття проживала із спадкодавцем та в законодавчо визначений строк не відмовилась від неї, а звернулась з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса.

Разом з тим, постановою завідувача Жидачівською державною нотаріальною конторою №440/02-31 від 21 червня 2018 року, встановлено факт відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 на спадкове майно, у звязку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться на вул. С. Бандери, 14 в с. Мельнич Жидачівського району Львівської області, який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом /арк. справи 4/.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Окрім того, суд враховує, що поданою через канцелярію суду заявою, відповідач ОСОБА_3В.(мати позивача) засвідчила факт відмови на користь позивача від належної їй частки у спірному будинку: 1/3 як члену колишнього колгоспного двору. Відтак, враховуючи наведене, суд приходить до переконливого висновку в підставності позовних вимог ОСОБА_1, щодо визнання за нею цілісно права власності на спірний житловий будинок.

Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спірний житловий будинок, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечують, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті її баби ОСОБА_4, яка померла 02 липня 2010 року, право власності на житловий будинок, загальною площею 89,9 кв.м., житловою площею 56,4 кв.м., що знаходиться в с. Мельнич на вул. С. Бандери, 14 Жидачівського району Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: 81785, Львівська область, Жидачівський район, с. Мельнич, паспорт серії КС №586672, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідач1: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований за адресою: 77301, Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Молодіжна, 1/91, паспорт серії МВ №177910, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2.

Відповідач2: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована за адресою: 81785, Львівська область, Жидачівський район, с. Мельнич, паспорт серії КА №241646, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3.

Суддя З.М. Коліщук