Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 645/5561/16-ц

провадження № 61-6313св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

позивач- ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 20 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Колтунової А. І., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради (далі - Управління служб у справах дітей), у якому просила дозволити одноосібно визначати загальноосвітній навчальний заклад для дитини та перевести її до іншого без згоди батька, ОСОБА_4

Позовна заява мотивована тим, що вона є матір'ю неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 є батьком дитини. Шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2015 року. Відповідно до мирової угоди, затвердженої ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2015 року, місце проживання дитини визначено з матір'ю.

З 01 вересня 2015 року донька навчається у Харківській загальноосвітній школі № 123, найближчій до місця проживання позивача з донькою на той час. З квітня 2016 року і по теперішній час позивач з донькою проживає за іншою адресою. У серпні 2016 року вона намагалась перевести доньку із школи № 123 до Харківської гімназії № 1, яка знаходиться у 10 хвилинах ходу від їх фактичного місця проживання.

Відповідач заперечував проти переходу дитини до іншої школи, про що повідомив керівництво Харківської гімназії № 1, у зв'язку з чим у зарахуванні доньки до гімназії було відмовлено.

Вважає, що відповідач, не надаючи згоди на переведення доньки до іншої школи, зловживає батьківськими правами, діє у супереч інтересам дитини, порушує право дитини на вибір навчального закладу, не створює належних умов для отримання дитиною середньої освіти. Такі дії відповідача негативно впливають на емоційно-психологічний стан, шкодять здоров'ю дитини та її розвитку. Таким чином, просила позов задовольнити.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Дозволено ОСОБА_3 одноосібно визначати загальноосвітній навчальний заклад для навчання доньки ОСОБА_5, без згоди батька, ОСОБА_4 Дозволено ОСОБА_3 перевести доньку ОСОБА_5 з Харківської загальноосвітньої школи № 123 до Харківської гімназії № 1, без згоди батька, ОСОБА_4

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що задоволення позову буде найкраще відповідати інтересам дитини, призведе до задоволення її індивідуальних потреб, зокрема, збільшиться час для відпочинку та позашкільних занять.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що дитина навчається за місцем свого проживання з матір'ю, яке визначено рішенням суду, а тому переведення дитини до іншого навчального закладу, не за місцем проживання, не буде відповідати інтересам дитини.

У грудні 2017 року ОСОБА_3 подала касаційну скаргу, у якій просила рішення апеляційного суду Харківської області від 20 листопада 2017 року скасувати, а рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно визначено місце проживання дитини, дочка навчається не за місцем проживання. Також не з'ясовано причин відмови відповідача у наданні згоди на переведення дитини до іншого навчального закладу. Висновок Управління служб у справах дітей є необґрунтованим, оскільки не зазначено відповідних підстав недоцільності такого переводу. Крім того, такий висновок зроблено без участі матері та оцінки її аргументів. Рішення суду не забезпечує найкращих інтересів дитини.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що батьком неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_4, матір'ю - ОСОБА_3

ОСОБА_4, ОСОБА_3 та їх дочка - ОСОБА_5 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до мирової угоди, затвердженої ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2015 року, місце проживання дитини визначено з матір'ю у квартирі АДРЕСА_2.

Навчається ОСОБА_5 в Харківській загальноосвітній школі №123, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 142-А.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно із частини другої, третьої статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Дитина має право на здобуття освіти, яка має бути безоплатною та обов'язковою, щонайменше на початкових рівнях. Дитині має надаватися освіта, яка сприятиме її загальному культурному розвитку і завдяки якій вона зможе, на основі рівності можливостей, розвинути свої здібності та особистий світогляд, а також усвідомити моральну та соціальну відповідальність і стати корисним членом суспільства.

Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки.

Управління служб у справах дітей, прийнявши до відома рекомендації Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради, дійшла висновку про недоцільність переведення малолітньої ОСОБА_5 з Харківської загальноосвітньої школи № 123 до Харківської гімназії № 1, без згоди батька.

Апеляційний суд погодився із таким висновком та правильно зазначив, що він відповідає інтересам дитини з урахуванням її віку, рівня розвитку, стосунків, що склались за місцем навчання з дітьми та вчителями, обставин у справі та існування можливих факторів ризику психологічного характеру з огляду на те, що дитина двічі вже змінювала навчальний заклад.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_3 та залишення без змін рішення апеляційного суду Харківської області від 20 листопада 2017 року, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 20 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат В. П. Курило