Провадження № 22-ц/773/470/18 Категорія: 47 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Грушицького А.І., Данилюк В.А.,

секретар с/з - Савчук О.В.,

з участю:

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що 05 грудня 2005 року між нею і відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір купівлі - продажу житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1, відповідно до умов якого вона набула право власності на зазначене нерухоме майно.

Посилаючись на те, що згідно вимог закону до особи, яка придбала житловий будинок, переходить право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, та на земельну ділянку, необхідну для обслуговування цього будинку, а відповідач заперечує проти того, що зазначена земельна ділянка має перейти у її власність, позивач ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,12 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1, а також просила скасувати Державний акт на право приватної власності на землю, виданий на ім'я відповідача ОСОБА_2

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року у даній справі позов ОСОБА_4 задоволено.

Постановлено визнати за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,12 га, яка розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 640 грн. сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

В судовому засіданні відповідач та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили скаргу задовольнити, позивач в судове засідання не з'явилася, подала в суд заяву, в якій просила дану справу розглядати у її відсутності, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові з наступних підстав.

Із матеріалів справи убачається, що 05 грудня 2005 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір купівлі - продажу будинку, за умовами якого продавець ОСОБА_2 передав, а покупець ОСОБА_4 прийняла у власність цілий житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

На час укладення зазначеного договору купівлі - продажу житлового будинку покупець ОСОБА_4 перебувала у шлюбі з ОСОБА_6, який своєю письмовою заявою, справжність підпису на якій було посвідчено приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу, дав згоду на укладення договору про купівлю його дружиною ОСОБА_4 житлового будинку АДРЕСА_1, та підтвердив, що гроші, які витрачаються на придбання об'єкта нерухомості, є спільною сумісною власністю подружжя, придбаний житловий будинок також буде об'єктом спільної сумісної власності, як такий, що набувається у власність за час шлюбу (а.с.9).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, як це передбачає стаття 60 СК України, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_6 у 2005 році набули у спільну сумісну власність житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що придбаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0, 12 га , яка відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 29 грудня 2004 року належить на праві власності відповідачу в даній справі - ОСОБА_2 (а.с.33).

Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі - продажу житлового будинку) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

В підпункті «в» пункту 18 своєї Постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 з відповідними змінами Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що при переході права власності на будівлю та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЦК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК в редакції 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею, спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-253цс16 за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

В договорі купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між позивачем ОСОБА_4 і відповідачем ОСОБА_2 05 грудня 2005 року, не був визначений розмір земельної ділянки, на якій розміщений відчужений житловий будинок, а тому до набувача будинку переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для його обслуговування.

З врахуванням того, що позивач придбала житловий будинок 05 грудня 2005 року, то до неї переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята цим будинком, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування, і розмір цієї частини земельної ділянки не може бути тотожним розміру земельної ділянки попереднього землевласника.

Відповідачу в даній справі ОСОБА_2 відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку належить земельна ділянка площею 0,12 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання за нею право власності на земельну ділянку площею 0,12 га, судом першої інстанції не враховано, що в договорі купівлі-продажу житлового будинку не визначено право на земельну ділянку.

При цьому судом також не визначено, який розмір земельної ділянки, на якій розташований придбаний житловий будинок, а також не визначено, який розмір земельної ділянки є необхідним для обслуговування житлового будинку.

При вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з'ясувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження.

Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил.

Позивач ОСОБА_4 не заявляла відповідного клопотання про призначення судової експертизи для визначення розміру земельної ділянки і така експертиза судом проведена не була, а тому, на думку колегії суддів, позивач суду не довела, що до неї, як до особи, яка набувала право власності на житловий будинок, переходить право власності на земельну ділянку в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника, а тому висновки суду про те, що до позивача переходить право власності на земельну ділянку площею 0,12 га в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника, зроблені з порушенням норм матеріального права.

Крім того, як було встановлено судом, придбаний на підставі договору купівлі-продажу житловий будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, суд першої інстанції, розглядаючи справу за позовом ОСОБА_4 про визнання за нею право власності на земельну ділянку, не врахував того, що придбаний житловий будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому прийняв рішення про права другого співвласника житлового будинку ОСОБА_6, який не був залучений до участі у справі.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що із-за порушення норм матеріального і процесуального права рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 368, 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді