Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 635/11372/14-ц

провадження № 61-5434св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Харківського районного суду Харківської області у складі судді Сітбаталової Н. І. від 15 вересня 2015 року та рішення Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Шаповал Н. М., Кіпенка І. С., Кіся П. В., від 14 квітня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на 1/2 частини будинку, визнання договорів іпотеки та купівлі-продажу недійсними та витребування майна із чужого володіння.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що з 1989 року по 2009 рік вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 За час спільного проживання до 1998 року ними було побудовано житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1. Після припинення шлюбу їй стало відомо, що ОСОБА_8 у 1999 році право власності на цей будинок оформив на себе, а у 2007 році без її згоди подарував будинок своїй матері ОСОБА_5 Рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2012 року визнано недійсним договір дарування житлового будинку від 24 грудня 2007 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, в 1/2 частини з тих підстав, що договір був укладений ОСОБА_8 без згоди ОСОБА_4 20 липня 2011 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_6 іпотечний договір на забезпечення виконання умов договору позики, предметом якого був вказаний житловий будинок. У зв'язку з невиконанням ОСОБА_5 умов договору позики, на підставі вказаного договору іпотеки до ОСОБА_6 перейшло право власності на спірний будинок. 20 липня 2012 року ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу продала будинок ОСОБА_7

З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просила визнати за нею як співвласником право власності на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, визнати недійсним іпотечний договір, укладений 20 липня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 20 липня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, витребувати з володіння ОСОБА_7 на її користь 1/2 частини вказаного житлового будинку з господарськими будівлями.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15 вересня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним іпотечний договір, укладений 20 липня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, який укладений 20 липня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Витребувано з володіння ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірний будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_8 та був переданий у дар ОСОБА_8 своїй матері ОСОБА_5 без згоди позивача за договором дарування від 24 грудня 2007 року, який визнаний недійсним в 1/2 частині рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2012 року.

Визнаючи недійсними договір іпотеки від 27 липня 2011 року та договір купівлі-продажу від 20 липня 2012 року, суд виходив із того, що вказані договори порушують права позивача, як власника 1/2 частини спірного майна, а особи, які його уклали, не набути право власності на будинок у цілому, а тому не мали права ним розпоряджатись.

Оскільки спірне майно було придбане ОСОБА_7 у особи, яка не мала права його відчужувати, суд дійшов висновку про витребування 1/2 частини житлового будинку із володіння ОСОБА_7

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено. Скасовано рішення суду в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, який укладений 20 липня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та відмовлено у задоволенні позову у цій частині. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, суд апеляційної інстанції виходив із того, що 1/2 частина вказаного будинку вибула з володіння власника не з її волі іншим шляхом, тому вона підлягає поверненню ОСОБА_4 з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, а не шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного майна.

Також судом зазначено, що право власності на 1/2 частини будинку ОСОБА_4 набула у порядку, передбаченому статтею 22 КпШС України (стаття 60 СК України), а тому необхідно виключити з мотивувальної частини судового рішення посилання на статтю 392 ЦК України і визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частини вказаного житлового будинку.

У травні 2016 року ОСОБА_7 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний житловий будинок не є об'єктом спільної сумісної власності, оскільки шлюбні відносини сторін припинені у жовтня 1993 року. Також вказувала на те, що правила статті 388 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Крім того, зазначала, що після придбання будинку була здійснена його реконструкція, в експлуатацію будинок не введений.

У червні 2016 року ОСОБА_4 подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 березня 1989 року по 30 березня 2009 року.

Під час шлюбу подружжям збудовано житловий будинок АДРЕСА_1, на земельній ділянці, власником якої був ОСОБА_8 на підставі державного акта про право приватної власності на землю від 21 січня 1999 року. Свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок ОСОБА_8 отримав 30 квітня 1999 року.

24 грудня 2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладений договір дарування, на підставі якого ОСОБА_8 подарував своїй матері ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 не надавала згоду на укладення договору дарування, з цих підстав рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2012 року визнано недійсним договір дарування житлового будинку від 24 грудня 2007 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, в 1/2 частини.

20 липня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір позики.

На забезпечення виконання договору позики 27 липня 2011 року, між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений іпотечний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_5 передала в іпотеку ОСОБА_6 нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 не виконала умови договору позики, тому ОСОБА_6 як іпотекодержатель набула право власності на предмет іпотеки, що було передбачено пунктом 4.3 іпотечного договору.

20 липня 2012 року ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу продала ОСОБА_7 житловий будинок АДРЕСА_1.

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Предметом іпотеки може бути майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності.

Майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в іпотеку тільки за згодою всіх співвласників (стаття 6 Закону України «Про іпотеку»).

Установивши, що іпотечний договір від 20 липня 2011 року був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з порушенням права власності ОСОБА_4 на належну їй частку будинку, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про визнання вказаного договору недійсним з підстав, передбачених статями 203, 215 ЦК України.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

У справі, яка переглядається, встановлено, що спірний будинок вибув з власності позивача на підставі договору дарування, який у подальшому був визнаний недійсним 25 липня 2012 року за рішенням суду. За час дії договору дарування мало місце відчуження спірного майна: іпотекодержателю ОСОБА_6 та покупцю за договором купівлі-продажу - ОСОБА_7

Оскільки спірне майно вибуло із володіння власника - ОСОБА_4 не з її волі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на його витребування від добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України.

Також суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, який укладений 20 липня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, не підлягають задоволенню, способом захисту порушеного прав у даному випадку є витребування майна в останнього набувача на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що до спірних правовідносин не застосовується стаття 388 ЦК України є безпідставними, оскільки ОСОБА_4 як власник 1/2 частини майна має право на пред'явлення віндикативного позову.

Також суд апеляційної інстанції правильно зазначив про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частини вказаного житлового будинку, оскільки право власності на 1/2 частини будинку ОСОБА_4 набула у порядку, передбаченому статтею 22 КпШС України (стаття 60 СК України), що також встановлено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2012 року.

З огляду на вказане, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що спірний житловий будинок не є об'єктом спільної сумісної власності, оскільки діє законодавча та встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили, преюдиція спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_8 на спірний будинок як на майно, набуте під час шлюбу.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

На думку колегії суддів, вилучення у ОСОБА_7 майна на підставі рішень судів відбулось на умовах, передбачених законом і відповідає загальним принципам міжнародного права.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України, пункту 1 статті 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом.

Шляхом позбавлення права ОСОБА_7 на 1/2 частини спірного майна, що належить ОСОБА_4, забезпечується відновлення законності при вирішенні питання про повернення у власність ОСОБА_4 1/2 частини житлового будинку.

Суд вважає, що питання компенсації ОСОБА_7 як добросовісному набувачу може вирішуватися за її заявою у контексті статті 661 ЦК України з вимогою до продавця товару про відшкодування завданих збитків, що буде вважатися справедливою сатисфакцією.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 вересня 2015 року в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк