Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 205/7242/17

провадження № 61-37753 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

заявник - державний виконавець Новокодацького відділу держаної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОрловаВікторія Валеріївна,

стягувач - ОСОБА_4;

боржник - ОСОБА_5;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2017 року у складі судді Басової Н. В. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О.,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року державний виконавець Новокодацького відділу держаної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Орлова В. В.звернулася до суду з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_5 у майні, яким він володіє спільно з ОСОБА_4

Подання мотивовано тим, що на виконанні Новокодацького відділу держаної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Новокодацький ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області) знаходиться виконавчий лист від 22 серпня 2017 року № 205/7786/16-ц, виданий Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 166 102 грн 71 коп. та 1 661 грн 02 коп. на відшкодування судових витрат. Боржник вказане рішення суду не виконує, володіє на праві спільної сумісної власності житловим будинком та земельною ділянкою по АДРЕСА_2, де проживає разом з матір'ю. Також ОСОБА_5 є співвласником квартири АДРЕСА_1, яка була придбана за час шлюбу із ОСОБА_4 і у силу статей 60-63 СК України є спільною сумісно власністю подружжя.

Ураховуючи викладене,державний виконавець просив визначити частку майна ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1, якою він володіє спільно з ОСОБА_4, визнавши за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину вказаної квартири; зобов'язати ОСОБА_5 здійснити державну реєстрацію права власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2017 року у задоволенні подання державного виконавця Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив із того, що власником спірної квартири є ОСОБА_4, яка не є боржником за виконавчим провадженням. Посилання державного виконавця на те, що безумовною підставою для визнання майна спільною сумісною власністю та його поділу у рівних частках є його набуття під час шлюбу є передчасним, оскільки для визначення часток у спільній сумісній власності подружжя законодавець обумовлює необхідність визначення підстав набуття права власності під час шлюбу. Відповідно до частини першої статті 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Вимоги щодо визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину спірної квартири та зобов'язання здійснити державну реєстрацію права власності на 1/2 частину вказаної квартири не можуть розглядатись в порядку статті 379 ЦПК України 2004 року, оскільки по своїй суті є позовними вимогами, які можуть бути пред'явлені лише ОСОБА_5

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_5, начальникаНовокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області ОрловоїВ. В. відхилено. Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що звертаючись до суду із поданням про визначення частки у майні боржника, державний виконавець не з'ясував, чи є спірна квартира спільною сумісною власністю подружжя, оскільки сам по собі факт придбання спірного майна під час перебування у зареєстрованому шлюбі не може бути підставою для визнання такого майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року, ОСОБА_5 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити подання державного виконавця.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Державний виконавець надав належні та допустимі докази того, що спірна квартира придбана подружжям за час шлюбу, що ОСОБА_4 не заперечувалось і належність вказаного майна до спільної сумісної власності подружжя нею не оспорювалось.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У серпні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що на виконанні Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області знаходиться виконавчий лист від 22 серпня 2017 року № 205/7786/16-ц, виданий Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 166 102 грн 71 коп. та 1 661 грн 02 коп. на відшкодування судових витрат.

ОСОБА_5 у добровільному порядку вказане рішення суду не виконує.

Судом також встановлено, що з 18 січня 1997 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2016 року.

Згідно з інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12 жовтня 2017 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04 липня 2013 року.

Відповідно до частини шостої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Згідно із статтею 379 ЦПК України 2004 року питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Аналогічна норма міститься у статті 443 ЦПК України.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 і підстав для відступлення від неї колегія суддів не вбачає.

Частиною першою статті 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У порушення вимог статті 382 ЦПК України суди зазначених вимог закону не врахували, доводів заявника про те, що спірна квартира належить ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, оскільки була придбана ними за час шлюбу, не перевірили; не встановили, чи оспорюється ОСОБА_4 презумпція спільності права власності подружжя на спірне майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, а якщо так, то чи спростовано нею така матеріально-правова презумпція.

Суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень не може давати оцінку чи переоцінку наданим учасниками справи доказам, а тому не може ухвалити власне рішення.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта