АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/654/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 47 Линдюк В. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі суддів:

Новікова О.М.,

Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І.,

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Славутич-Сервіс» на рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 09 січня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Линдюк В.С., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Славутич-Сервіс» до Звенигородської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування рішень Звенигородської міської ради, -

в с т а н о в и в :

В червні 2016 року позивач звернувся з вказаним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що останні, порушуючи законодавство, приватизували земельну ділянку, на якій знаходиться гараж позивача.

В обґрунтування позовних вимог ТОВ «Славутич-Сервіс» вказувало, що на підставі Свідоцтва про власність від 03.07.1998 року та Акту передачі державного майна Звенигородського районного технічного центру «Славутич» позивач є власником гаража за адресою АДРЕСА_1.

Державне майно у вигляді цілісного майнового комплексу Звенигородського районного технічного центру «Славутич», до складу якого входить також гараж, було придбано позивачем на аукціоні в процесі приватизації.

Під час розгляду іншої цивільної справи позивач дізнався, що земля під гаражем приватизована відповідачами.

Звенигородською міською радою прийнято рішення № 7/2 від 25.10.2006 року, яким неправомірно передано у власність ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 земельну ділянку площею 910 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення Звенигородської міської ради було видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 11.12.2006 року.

Під час розгляду даної справи в суді першої інстанції виявилось, що рішення Звенигородської міської ради №7-2 від 25.10.2006 року має два варіанти з однаковими реквізитами, проте з різним текстом.

У пункті 3 однієї редакції рішення Звенигородської міської ради № 7/2 від 25.10.2006 року вказано, що міська рада вирішила дозволити Звенигородському відділу №8 Черкаської регіональної філії Центру ДЗК виготовити державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

В іншому ваоіанті у п. 3 рішення Звенигородської міської ради № 7/2 від 25.10.2006 року міська рада вирішила затвердити технічну документацію, розроблену Звенигородським відділом №8 Черкаської регіональної філії Центру ДЗК - державний акт на право приватної власності на землю громадянам: ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 по АДРЕСА_1.

Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати незаконними обидва варіанти рішення Звенигородської міської ради № 7/2 від 25.10.2006 року, на підставі якого ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 передано у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1. Також просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, виданого 11.12.2006 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та скасувати його державну реєстрацію.

Також позивач просив суд винести окрему ухвалу з приводу наявності двох текстів оспорюваного рішення для вирішення питання про відкриття кримінального провадження з приводу підробки та фальсифікації даного документа.

Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 09 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з тим, що відповідачами ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 разом з приватизацією частини житлового будинку також приватизовано відповідну частину гаражу, так як гараж не має окремої адреси, відмінної від адреси житлового будинку, а отже, належить до нього. Суд першої інстанції виходив з того, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення відповідачам не було відомо про наявність у ТОВ «Славутич-Сервіс» правовстановлюючих документів на спірний гараж. Отже, дії відповідачів не містять ознак протиправної недобросовісної поведінки під час отримання у приватну власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, позивач не надав доказів про сплату земельного податку чи орендної плати за користування земельною ділянкою з 1998 року по дату звернення з позовом.

Також на той момент не діяло правило слідування земельної ділянки за придбаним об'єктом нерухомості, що наразі закріплено у ст. 120 ЗК України.

Крім того, суд зазначив, що позивач обрав невірний спосіб захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Судом роз'яснено право позивача звернутись з позовом про зобов'язання укладення земельного сервітуту.

Іншою підставою для відмови у задоволенні позову визнано пропуск строку позовної давності, оскільки керівником ТОВ «Славутич-Сервіс» не доведено наявність перешкод впродовж з 2006 по 2015 роки отримати інформацію щодо оформлення відповідачами права власності на земельну ділянку.

Судом відмовлено в задоволенні вимоги про винесення окремої ухвали з приводу існування двох різних редакцій рішення Звенигородської міської ради з таких підстав. Позивач не зазначив, норму якого саме закону порушено в даному випадку. Крім того, така ситуація не створює жодних юридичних наслідків для суб'єктів цивільних правовідносин.

Рішення суду оскаржено позивачем в апеляційному порядку. ТОВ «Славутич-Сервіс» посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначено, що суд необґрунтовано відмовив у позові, оскільки відповідачі приватизували земельну ділянку, на якій знаходиться гараж позивача, придбаний до приватизації.

Під час розгляду справи не доведено, що межі земельних ділянок збігаються зі штучними лініями споруд, зокрема огорожами, фасадами будівель. Тому, суд безпідставно послався на те, що в даному випадку необов'язково встановлювати межові знаки. Так як межі земельної ділянки в натурі не визначались, то помилковим є висновок суду про відсутність необхідності розробки проекту земельної ділянки у разі коли земельна ділянка, межі якої визначено в натурі безоплатно передавалось у власність без зміни її цільового призначення.

Разом з тим, в матеріалах технічної документації відсутня заява від ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до міської ради про безоплатне виділення у власність земельної ділянки. Як наслідок, міська рада не надавала дозволу на розробку проекту, відведення земельної ділянки АДРЕСА_1.

У примірнику рішення, що міститься в матеріалах технічної документації, міська рада надала дозвіл на виготовлення державного акту на право власності. Тобто, Звенигородська міська рада вирішила питання про виготовлення державного акту на право власності на спірну земельну ділянку без виготовлення та розгляду проекту відведення та передачі земельної ділянки у власність.

Звенигородська міська рада не могла розглянути технічну документацію із землеустрою у зв'язку з тим, що станом на момент винесення рішення 25.10.2006 року технічна документація не була виготовлена. Вона виготовлялась після 25.10.2006 року. Таким чином, погодження технічної документації відбулось раніше, ніж вона була фактично виготовлена.

Крім того, на акті узгодження меж із власниками та користувачами сусідніх ділянок відсутній підпис ТОВ «Славутич-Сервіс».

Посилання суду на відсутність підтвердження оплати позивачем земельного податку також є безпідставним. ТОВ «Славутич-Сервіс» з 01.01.2000 року є платником єдиного податку, а відповідно до п. 1 підрозділу 8 розділу 20 Перехідних положень Податкового кодексу України платники єдиного податку не є платниками земельного податку.

Також в апеляційній скарзі зазначено, що суд необґрунтовано відмовив у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності, оскільки позивач не знав про порушення своїх прав до моменту звернення відповідачів з позовом до суду, а відповідачі не заявляли про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Посилаючись на зазначені порушення судом у рішенні, апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити.

У поданому до апеляційного суду відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 звертає увагу на правомірність застосування строку позовної давності, а також на те, що судова практика не передбачає такої підстави як скасування рішень органів місцевого самоврядування для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Так, матеріалами справи встановлено, що Регіональне відділення Фонду державного майна по Черкаській області на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 07.05.1998 року (т.1 а.с. 222-226), акту передачі від 08.05.1998 року (т.1 а.с. 48), додатку до акту прийому-передачі від 08.05.1998 року (т.1 а.с. 50), передало у власність ТОВ «Славутич-Сервіс» державне майно цілісного майнового комплексу Звенигородського районного технічного центру «Славутич», яке знаходиться за адресою: вул. Комінтерна, 37, м. Звенигородка, а також гараж для автомашин (АДРЕСА_1), будівлю цеху (вул. Шевченка, 4, м. Звенигородка), будівлю виробничого приміщення (вул. Київська, 3, смт. Лисянка).

Право власності ТОВ «Славутич-Сервіс» на гараж підтверджується Свідоцтвом про право власності від 03.07.1998 року (т.1 а.с. 48)

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 14 лютого 1996 року, виданого Звенигородським міським органом приватизації, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 належить на праві власності квартира площею 82 кв.м за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 145).

Рішенням Звенигородської міської ради Черкаської області від 27.08.1997 року № 7-22 (т.1 а.с. 194) на підставі Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» вирішено передати ОСОБА_5 безкоштовно в приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1, площею 0,09 га.

На підставі договору дарування частини житлового будинку 04.02.2000 року (т.1 а.с. 146) ОСОБА_5 подарував ОСОБА_7 12/75 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, який належав йому на підставі вказаного вище свідоцтва про право власності від 14.02.1996 року, з відповідними надвірними спорудами, а саме: верандами (літ. «а», «а1»), сараєм (літ. «Б»), гаражем-прибудовою (літ. «б»), вбиральнею (літ. «в»), огорожею та криницею.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.09.2003 року (т.1 а.с. 147) ОСОБА_5 придбав у Звенигородського виробничо-житлового ремонтно-експлуатаційного управління 13/25 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, з відповідною частиною надвірних споруд, а саме: веранда, сарай, гараж-прибудова, вбиральня, огорожа, колодязь. Право власності ОСОБА_5 на 13/25 частки вказаного домоволодіння підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.08.2004 року № 4579181.

Таким чином, станом на 14.09.2003 року ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві власності належало 100% житлового будинку та надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до архівної копії рішення Звенигородської міської ради Черкаської області від 25.10.2006 року № 7-2 «Про припинення права користування та передачу в приватну власність земельних ділянок», засвідченої 15.08.2016 року начальником архівного відділу, зокрема, вирішено затвердити технічну документацію, розроблену Звенигородським відділом № 8 Черкаської регіональної філії Центру ДЗК - державний акт на право приватної власності на землю ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1, площею 910 кв.м

Відповідно до наданого позивачем іншого примірника рішення Звенигородської міської ради Черкаської області від 25.10.2006 року № 7-2 «Про передачу в приватну власність земельних ділянок», яке міститься в технічній документації Звенигородського відділу №8 Черкаської регіональної філії Центру ДЗК, міська рада у п. 3 надала дозвіл Звенигородському відділу №8 Черкаської регіональної філії Центру ДЗК виготовити державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6

Про наявність двох екземплярів рішень Звенигородської міської ради №7-2 від 25.10.2006 року позивач дізнався в ході розгляду спору між сторонами в судовому порядку у 2016 році.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 06 квітня 2016 року, залишеним без змін після перегляду в апеляційній та касаційній інстанціях, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ТОВ «Славутич-Сервіс», треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_7 та ОСОБА_6, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: регіональне відділенні Фонду державного майна України по Черкаській області, про визнання права власності на гараж та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на гараж.

Зокрема, судом встановлено, що ТОВ «Славутич-Сервіс» є власником гаражу по АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 07.05.1998 року, укладеного між регіональним відділенням Фонду державного майна України у Черкаській області та ТОВ «Славутич-Сервіс», за яким товариство за наслідками проведення аукціону придбало майно цілісного майнового комплексу Звенигородського районного технічного центру «Славутич», яке згідно з актом прийому передачі від 8 травня 1998 року передано ТОВ «Славутич-Сервіс».

ОСОБА_5 набув у власність житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд у 2003 році, тобто після набуття у власність спірного гаража ТОВ «Славутич-Сервіс».

Вказане рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 06 квітня 2016 року є преюдиційним для справи, що розглядається.

Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року (рішення чинне з 6 листопада 2002 року, заява № 48553/99) в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України», у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (аналогічний висновок мається також і в рішенні Суду по справі «Брумареску проти Румунії», пункт 61).

Таким чином суди встановили, що право власності на спірне майно виникло у ТОВ «Славутич-Сервіс» з моменту його отримання за актом прийому-передачі, тобто до набуття права власності на житловий будинок ОСОБА_5

Безпідставним є висновок суду про те, що на момент виникнення у позивача права власності на гараж не діяло правило слідування земельної ділянки за придбаним об'єктом нерухомості, що наразі закріплено у ст. 120 Земельного Кодексу України.

Відповідно до норм ст. 5 ЦК України та п. 4 Перехідних та прикінцевих положень Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

На момент виникнення права власності ТОВ «Славутич-Сервіс» діяли норми Земельного Кодексу України від 18.12.1990 року, в редакції від 05.05.1993 року, статтею 30 якого передбачалось, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Таким чином, ТОВ «Славутич-Сервіс», отримавши у власність державне майно цілісного майнового комплексу Звенигородського районного технічного центру «Славутич», в тому числі і на гараж, також набуло права на земельну ділянку, розташовану під гаражем.

Згідно із положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною першою та другою статті 321, статті 386 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Звернення з позовом про визнання незаконним рішення Звенигородської міської ради Черкаської області від 25.10.2006 року № 7-2 відповідає встановленим пунктом 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способам захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Одним із основних принципів місцевого самоврядування відповідно до статті 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є законність, тобто усі рішення, які приймаються органом місцевого самоврядування чи його посадовою особою, повинні відповідати Конституції та законам України.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, рішення Звенигородської міської ради Черкаської області від 25.10.2006 року № 7-2, яким передано у власність ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, площею 910 кв.м, порушує права позивача на володіння, користування, розпорядження земельною ділянкою, яку він отримав разом з гаражем.

Згідно з ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до вищевикладеного, рішення Звенигородської міської ради Черкаської області від 25.10.2006 року № 7-2 підлягає визнанню незаконним та скасуванню, так як порушує права власника ТОВ «Славутич-Сервіс» на спірну земельну ділянку.

При цьому колегія суддів вважає достатнім ухвалити таке рішення стосовно обох формулювань незаконного рішення міської ради.

У зв'язку з визнанням рішення Звенигородської міської ради Черкаської області від 25.10.2006 року № 7-2 незаконним, державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1, площею 910 кв.м, також підлягає визнанню недійсним разом зі скасуванням його державної реєстрації.

Суд апеляційної інстанції також не погоджується з позицією суду першої інстанції стосовно застосування строку позовної давності.

До моменту винесення рішення у справі судом першої інстанції ОСОБА_5, що діє також від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_7, заявляв клопотання про застосування строків позовної давності, у зв'язку з пропуском якого просив відмовити у задоволенні позову (т.1 а.с. 144, 233).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач заявив, що дізнався про наявність приватизованої земельної ділянки під власним гаражем у червні 2016 року під час розгляду вказаної вище цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до ТОВ «Славутич-Сервіс».

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновку про відмову в поновленні строку позовної давності заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки учасниками справи не надано жодних доказів про обізнаність позивача щодо оспорюваного рішення міської ради та щодо приватизації ними спірної земельної ділянки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено.

Отже, у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно у зв'язку з задоволенням позову, судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідачів у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Так, позивач сплатив 2756 грн. за зверненням з позову (т. 1 а.с. 1, 18А) та 4 134 грн. за подачу апеляційної скарги, а всього 6 890 грн., які підлягають стягненню з відповідачів, а саме: по 1722 грн. 50 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Славутич-Сервіс» - задовольнити.

Рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 09 січня 2018 року - скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Славутич-Сервіс» до Звенигородської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування рішень Звенигородської міської ради - задовольнити.

Визнати незаконним рішення Звенигородської міської ради № 7/2 від 25.10.2006 року.

Визнати недійсним державний акт на право власності серія НОМЕР_2 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, виданий 11.12.2006 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та скасувати його державну реєстрацію.

Стягнути із Звенигородської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Славутич-Сервіс» судові витрати в сумі 6 890 грн., тобто по 1722 грн. 50 коп. з кожного з відповідачів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлений 02 травня 2018 року.

Судді