КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2268/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року місто Київ

справа № 362/3042/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Корнієнка С.В., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення, визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації та за зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області, приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області СеменецьОлександр Анатолійович, ОСОБА_6 про визнання права на користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_4 в смт. Глеваха Васильківського району Київської області без надання іншого жилого приміщення;

визнати ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_4 в смт. Глеваха Васильківського району Київської області та зняти відповідачів з реєстрації місця проживання за цією адресою;

зобов'язати ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди у здійсненні нею права володіння, розпорядження вказаним будинком та земельною ділянкою, за адресою: АДРЕСА_1 смт. Глеваха Васильківського району Київської області.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_3 з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по вул. АДРЕСА_2 в смт. Глеваха Васильківського району Київської області, а також земельної ділянки, розташованої під вказаним будинком на підставі договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 18 серпня 2015 року.

Вказувала, що відповідачі безпідставно проживають в належній їй нерухомості та не виявили бажання виселитись та звільнити земельну ділянку.

Зазначала, що реєстрація та проживання відповідачів у спірному будинку обмежує її права як власника майна на володіння, користування та розпорядження належним їй майном, зокрема можливості у здійсненні реєстрації у будинку своїх рідних.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з зустрічним позовом, в якому просили визнати за ними право користування жилим приміщенням за адресою: будинок АДРЕСА_4 в смт. Глеваха Васильківського району Київської області.

В обґрунтування своїх вимог посилалися на те, що ОСОБА_1 у 1980 році зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та з цього часу в якості члена сім'ї наймача вселилася в будинок АДРЕСА_4 в смт. Глеваха Васильківського району Київської області.

Вказували, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані та проживають у спірному будинку з моменту народження.

Посилалися на те, що вони протягом усього часу проживання у спірному будинку користуються медичними послугами та послугами поштового зв'язку.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_4 в смт. Глеваха Васильківського району Київської області без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір по 213 грн. з кожного.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити, а їх зустрічний позов задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалися на те, що суд першої інстанції безпідставно посилався на ч.1 ст.116 ЖК України та вважав доведеним, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, або порушують правила співжиття, роблять неможливим для інших проживання з нами в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Зазначали, що суд першої інстанції при обґрунтуванні свого рішення помилково застосував норми ст.ст.317, 319, 391, 405 ЦК України.

Вказували, що суд першої інстанції необґрунтовано, припустився хибного висновку про те, що якщо в судовому порядку відповідач ОСОБА_1 не довела своє право на частку у спільному майні подружжя, а також фіктивність договору купівлі-продажу спірного жилого будинку, то у відповідачів втрачено право на користування цим житлом.

Посилалися на те, що будинок АДРЕСА_4 в смт. Глеваха Васильківського району Київської області є єдиним місцем їх проживання.

Вказували, що відповідач ОСОБА_1 перебуваючи у шлюбі, використовуючи власні накопичення, зароблені гроші, а також власну працю протягом 33 років разом з чоловіком робила капітальний ремонт спірного будинку та відповідно його вартість збільшилася в багато разів.

Зазначали, що відповідач ОСОБА_1 за весь час проживання у цьому помешканні несла сама всі витрати за комунальні послуги, електрику тощо, а в останні роки у відшкодуванні цих витрат крім ОСОБА_1 беруть також участь її діти відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Зазначали, що протягом п'яти років після припинення шлюбу ОСОБА_1, поки що, не змогла довести в судовому порядку свої майнові права на частку у спільному майні подружжя, щоб вступити у передбачений законом спосіб в майнові права на це нерухоме майно, яке фактично було нажито у шлюбі і є спільною власністю подружжя.

Вказували, що на момент продажу спірного будинку ОСОБА_6 у 2015 році в ньому на правах членів сім'ї проживали відповідачі, які не були попереджені про можливий продаж будинку та їм не було запропоновано пропозиції купити цей будинок, а тому тільки факт сумнівного продажу цього будинку, не може слугувати підставою для визнання їх такими, що втратили право на проживання в ньому.

Зазначали, що житловий будинок у АДРЕСА_5 частку якого успадкувала тільки відповідач ОСОБА_1 не відповідає житловим нормам за своїм аварійним станом та є недостатньою для одночасного проживання чотирьох осіб різної статі, крім того у вказаному будинку проживає брат відповідача ОСОБА_8 і це житло є у нього єдиним місцем проживання.

Посилалися на те, що у них, як у осіб, які вселилися до наймача, виникли усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, оскільки вони постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача і між ними та ОСОБА_6 не було будь-яких інших угод про порядок користування спірним жилим приміщенням.

Вказували, що всі добудови у спірному помешканні на цей час не узаконено, а сам будинок фактично не введений в експлуатацію, що вже само по собі ставить під сумнів будь-які спроби по його відчуженню ОСОБА_6 у 2015 році своїй рідній сестрі ОСОБА_4 за правочином, який викликає обґрунтовані сумніви у його легітимності.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від позивача ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_6 на апеляційну скаргу відповідачів, в якому останні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість. Вказували, що право проживання у спірному будинку виникло у відповідачів на підставі того, що вони були членами сім'ї власника ОСОБА_6 і таке право було похідним від права власності ОСОБА_6 Тобто з припиненням права власності на будинок втратилося і право користування ним у колишніх членів його сім'ї.

Відповідачі та представник відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач та треті особи в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду повідомлялися належним чином.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідачів та представника відповідача ОСОБА_1, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: смт. Глеваха Васильківського району Київської області, вулиця АДРЕСА_2, будинок АДРЕСА_3 та земельної ділянки, площею 0,0840 га, кадастровий номер НОМЕР_1, на якій він розташований на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 серпня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_9, за реєстровим № 1507 та 1510 (т.1 а.с.11-12).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_4 вказувала, що у спірному будинку зареєстровані та проживають відповідачі, які перешкоджають їй належним чином користуватися та вільно розпоряджатися своєю власністю.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_1 у 1980 році зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та з цього часу в якості члена сім'ї наймача вселилася в будинок АДРЕСА_4 в смт. Глеваха Васильківського району Київської області.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2013 року шлюб між ОСОБА_1та ОСОБА_6 розірвано.

Відповідачі по справі: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 є дітьми ОСОБА_1 та ОСОБА_6, останні зареєстровані та проживають у спірному будинку з моменту народження.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2016 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову про визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя та його виділення в натурі (т.1 а.с.36-39).

Вказаними рішенням встановлено, що за час шлюбу з ОСОБА_1, ОСОБА_6 отримав у спадок житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: Київська область Васильківський район, смт. Глеваха, АДРЕСА_1 що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17 липня 1984 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не погоджуючись з укладенням між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 18 серпня 2015 року звернулася в суд з позовом.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 було задоволено та визнано недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 18 серпня 2015 року.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 травня 2017 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким в задоволені позову ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки відмовлено (т.1 а.с.13-17).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 в частині виселення відповідачів з будинку АДРЕСА_4 в смт. Глеваха Васильківського району Київської області, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вказаних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Положеннями ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст.383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до вимог ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненніправа користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Положеннями ч.1 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

З матеріалв справи вбачається, що відповідачі по справі не є членами сім'ї власника жилого будинку ОСОБА_4

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі проживали та користувалися спірним будинком як члени сім'ї ОСОБА_6, який був власником будинку.

Положеннями ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, які не заборонено законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу п.1 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Таким чином, на підставі договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 18 серпня 2015 року з моменту здійснення державної реєстрації позивач ОСОБА_4 набула право власності на будинок АДРЕСА_4 у смт. Глеваха Васильківського району Київської області та земельну ділянку, площею 0,0840 га, кадастровий номер НОМЕР_1, на якій він розташований, а право власності третьої особи ОСОБА_6 відповідно, є припиненим.

Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачі проживають та зареєстровані у спірному житловому будинку, чим порушують право ОСОБА_4, як єдиного власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном, а тому суд першої інстанції з урахуванням встановлених у справі обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_4 про виселення відповідачів зі спірного будинку.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право на користування спірним житлом у відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було похідним від права на володіння та користування зазначеною нерухомістю їх батька третьої особи ОСОБА_6, який 18 серпня 2015 року скористався своїм правом на відчуження належного йому майна.

Оскільки колишній власник відчужив майно, то члени сім'ї власника відповідно є такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності відмови у задоволенні зустрічного позову колегія суддів відхиляє, оскільки постійне тривале проживання відповідачів у спірному будинку не є правовою підставою для визнання за останніми права користування житловим будинком, який належить позивачу.

Крім того, саме позивач, як новий власник будинку на свій розсуд може дати дозвіл на проживання відповідачів в належному їй будинку, виходячи з положень ЦК України.

Доводи апелянтів про те, що всі добудови у спірному помешканні на цей час не узаконено, а сам будинок фактично не введений в експлуатацію, що вже само по собі ставить під сумнів будь-які спроби по його відчуженню ОСОБА_6 у 2015 році своїй рідній сестрі ОСОБА_4 за правочином, який викликає обґрунтовані сумніви у його легітимності, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини не є предметом розгляду у даній справі.

Крім того, обставини, на які посилаються відповідачі, а саме: збільшення спірного володіння у своїй вартості та неправомірне укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 18 серпня 2015 року були предметом розгляду в інших справах, по яких ухвалені рішення, які набрали законної сили.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив чи є 1/2 житлового будинку у с.Мархалівка придатною для проживання, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини не спростовують висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_4 в частині виселення відповідачів з будинку і не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірність виселення відповідачів з будинку, у зв'язку з їх тривалим проживанням у ньому з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

А відтак право позивача, як власника нерухомого майна підлягає захисту на підставі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги про помилкове застосування судом першої інстанції при ухваленні рішення норм ст.ст.317, 319, 391 ЦК України, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані норми були вірно застосовані судом першої інстанції до спірних правовідносин.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно послався на норми ст.116 ЖК України та ст.405 ЦК України, та вважає, що судом невірно застосовано положення ст.157 ЖК України, а відтак рішення підлягає зміні, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду посилання на ст.ст.116, 157 ЖК України та ст.405 ЦК України.

В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2018 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на ст.ст.116, 157 ЖК України та ст.405 ЦК України.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: