Справа № 439/1401/17 Головуючий у 1 інстанції: Бородійчук О.І.
Провадження № 22-ц/811/677/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 28 березня 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Готель «Європа-Броди», треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_2, Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності, а саме, визнати за нею право власності на частку у розмірі 1/2 у готельному комплексі з вбудованими приміщеннями громадського харчування, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, визнати недійсними договори іпотеки готельного комплексу з вбудованими приміщеннями громадського харчування, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, укладені ТОВ «Готель «Європа-Броди».

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, який вважає, що оскаржуване рішення ухвалене при неповному з`ясуванні обставин справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначає те, що ОСОБА_3 не проживала з ОСОБА_4 однією сім»єю без реєстрації шлюбу, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що вони були чоловіком та дружиною, а тому вона немає будь - якого відношення до спірного готельного комплексу. Крім того, зазначає, що представник позивача не повідомив суд про те, що спірне майно готельного комплексу «Європа-Броди», є предметом зведеного виконавчого провадження №51502370, відкритого з метою виконання рішень судів першої та апеляційних інстанцій, які набрали законної сили, не надав суду інформації про накладення арешту та заборони відчуження майна готельного комплексу. На думку апелянта договір іпотеки між ВАТ АБ «Укргазпромбанк» і ОСОБА_4 укладений 09 квітня 2010 року, з 05 січня 2013 року припинений і втратив юридичну силу, оскільки в ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку» визначена підстава припинення іпотеки - закінчення строку дії договору. Відтак зазначає, що усі правочини та інші дії фізичних осіб після 05 січня 2013 року з посиланням на іпотечний договір від 09 квітня 2010 року, є незаконними. Укладення договорів про відступлення права вимоги ТзОВ «Аріо Фртіс Фінанс» і ТзОВ «Готель «Європа - Броди», є злочинними, тому розслідуються у кримінальному провадженні №0000913. Також, зазначає, що договір по відступлення права вимоги за іпотечним договором від 09 квітня 2010 року між ПАТ «Укргазпромбанк» і ТзОВ «Аріо Фортіс Фінанс», укладений 08 червня 2016 року, тобто, через три з половиною роки після закінчення строку дії іпотечного договору, а також договір про відступлення права вимоги між ТзОВ «Аріо Фортіс Фінанс» і ТзОВ «Готель «Європа-Броди», укладений 23 вересня 2016 року, є підставами для визнання недійсним іпотечного договору. Враховуючи наведене, просить частково скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності та задовольнити позовну вимогу ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Рішення суду про відмову в задоволенні позову ні позивачкою ОСОБА_3, ні відповідачем ОСОБА_4 не оскаржується, таке оскаржується ОСОБА_2 лише в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів іпотеки готельного комплексу з вбудованими приміщеннями громадського харчування, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 укладені ТОВ «Готель «Європа - Броди», а відтак, з врахуванням положень ч.1 ст. 367 ЦПК України, законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення її прав чи законних інтересів, а згідно із законодавством лише порушене право чи законні інтереси підлягають судовому захисту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

З договору купівлі - продажу готельного комплексу, укладеного 16.12.2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідченого нотаріусом Бродівського районного нотаріального округу Львівської області Кульчицькою - Дашинич В.Д., вбачається, що ОСОБА_7 передав у безоплатну власність (подарував) ОСОБА_4, який прийняв у дар готельний комплекс з вбудованими приміщеннями громадського харчування, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4, ТзОВ «Готель «Європа - Броди» з позовними вимогами про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності, а саме, визнання за нею права власності на частку у розмірі 1/2 у готельному комплексі з вбудованими приміщеннями громадського харчування, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, визнання недійсними договорів іпотеки готельного комплексу з вбудованими приміщеннями громадського харчування, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, укладені ТОВ «Готель «Європа-Броди».

Обгрунтовуючи зазначені позовні вимоги, ОСОБА_3 посилається на те, що вона з 2007 року до 2016 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_4, проживала з ним однією сім»єю, разом з відповідачем вкладала грошові кошти в готельний комплекс, що знаходиться у АДРЕСА_1, вартість якого значно збільшилася, а відтак готельний комплекс є об»єктом спільної сумісної власності, у якому їй належить1/2 частка.

Разом з тим, зі змісту позовних вимог, вбачається, що ОСОБА_3 до суду з позовною вимогою про встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, не зверталася, така вимога у позовній заяві ОСОБА_3 відсутня, хоча позовна вимога про визнання спірного готельного комплексу об»єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_4 обґрунтована саме перебуванням у фактичних шлюбних відносинах, проживанням з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 2007 року до 2016 року.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 позовні вимоги про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_4, а саме, визнання за нею права власності на частку у розмірі 1/2 у готельному комплексі з вбудованими приміщеннями громадського харчування, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, визнання недійсними договорів іпотеки готельного комплексу з вбудованими приміщеннями громадського харчування, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, укладені ТОВ «Готель «Європа-Броди», обґрунтовує спільним проживанням її та ОСОБА_4 протягом тривалого часу без реєстрації шлюбу, то встановлення такого факту спільного проживання є обов»язковою передумовою вирішення інших позовних вимог ОСОБА_3

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

І оскільки позовна вимога про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу, позивачкою не заявлялася, то суд, з врахуванням положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, не вправі встановлювати такий факт у судовому порядку.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що оскільки нею під час спільного проживання з ОСОБА_4 однією сім»єю без реєстрації шлюбу в період з 20017 до 2016 року вкладалися грошові кошти у поліпшення готельного комплексу з вбудованими приміщеннями громадського харчування, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, а тому вважає, що готельний комплекс став об»єктом їх спільної сумісної власності і на укладення договорів іпотеки потрібна була її згода, якої вона не надавала, а відтак договори іпотеки спірного готельного комплексу з вбудованими приміщеннями громадського харчування, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, є недійсними.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності факту проживання позивачки ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах в період 2007 - 2016 років, а відтак дійшов до вірного висновку про відсутність порушення права ОСОБА_3 на готельний комплекс внаслідок укладення оспорюваних позивачкою іпотечних договорів.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що звернувшись з позовною вимогою про визнання недійсними договорів іпотеки готельного комплексу з вбудованими приміщеннями громадського харчування, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_3 не долучила такі до матеріалів справи, не зазначила, коли і між ким такі були укладені, сторін оспорюваних договорів.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Бродівського районного суду Львівської області від 28.03.2018 року ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_4 не оскаржують, таке оскаржується третьою особою ОСОБА_2 лише в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсними договорів іпотеки готельного комплексу з вбудованими приміщеннями громадського харчування, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, в іншій частині з рішенням суду апелянт погоджується.

Зважаючи на те, що як на підставу для задоволення позовної вимоги про визнання недійсними договорів іпотеки готельного комплексу з вбудованими приміщеннями громадського харчування, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, позивачка посилається на те, що спірний готельний комплекс є спільною сумісною власністю її та відповідача ОСОБА_4, з яким, як вона стверджує, перебувала у фактичних шлюбних відносинах і проживала однією сім»єю без реєстрації шлюбу в період з 2007 - 2016 років, що не знайшло свого підтвердження в суді першої інстанції, і в задоволенні цих вимог судом було відмовлено, що позивачкою не оскаржується, колегія суддів вважає, що укладенням договорів іпотеки готельного комплексу права позивачки ОСОБА_3 не порушуються.

З врахуванням положень ст. ст. 15, 16 ЦК України, ч.1 ст. 2, ст. 4 ЦПК України, відповідно до яких кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання, дійшовши до вірного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_3 про визнання готельного комплексу з вбудованими приміщеннями громадського харчування, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 об»єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_4 та визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частку готельного комплексу, суд першої інстанції вірно відмовив і у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів іпотеки готельного комплексу з вбудованими приміщеннями громадського харчування, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, оскільки такими не порушуються права та законні інтереси позивачки.

Зважаючи на вищенаведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про наявність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів іпотеки за відмови суду першої інстанції в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3, і у зв»язку з такою відмовою відсутності порушення оспорюваними договорами іпотеки прав та законних інтересів позивачки, є безпідставними та необгрунтованими.

Слід зазначити і те, що ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає інші підстави, які на його думку є підставами для визнання недійсними іпотечних договорів, однак такі не можуть братись до уваги судом апеляційної інстанції, так як ОСОБА_2 не є позивачем у даній справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які є достатньо мотивовані.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 28 березня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13.11.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.