ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

06 листопада 2018 року

м. Харків

справа № 643/8383/17

провадження № 22-ц/818/840/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Піддубного Р.М. (суддя-доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О. О.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - Харківська міська рада,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 травня 2018 року, ухвалене у складі судді Горбунової Я.М.,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначали, що ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на праві власності належала ? частина житлового будинку АДРЕСА_1. Відповідно до складеного 04 квітня 2008 року ОСОБА_4 заповіту все своє майно вона заповіла в рівних частинах ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Посилаючись на те, що постановою державного нотаріуса Третьої Харківської державної нотаріальної контори від 25 липня 2014 року у видачі свідоцтва про право на спадщину їм було відмовлено у зв'язку з тим, що житловий будинок за вищевказаною адресою самочинно перебудовано, змінилась житлова та загальна площа, право власності на самочинне будівництво у встановленому законом порядку не зареєстроване, ідеальні частки між співвласниками домоволодіння не перерозподілялись, позивачі просили визнати за ними в порядку спадкування за заповітом право власності по ? частини домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 травня 2018 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на ? частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В апеляційній скарзі представник Харківської міської ради, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування скарги зазначив, що спірний житловий будинок в експлуатацію не прийнято, право власності на самочинне будівництво у встановленому законом порядку не зареєстровано, а тому спірне нерухоме майно до складу спадщини не увійшло, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів ОСОБА_6 просила апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, сформованої 24 січня 2017 року, домоволодіння, розташоване на земельній ділянці загальною площею 522 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_4 (нині померлої) 1/6 частина відповідно до свідоцтва про право на спадщину (р. №1-2271 від 18.05.1984 року видане 3-ю ХДНК) та 2/6 частина на підставі свідоцтва про паво власності (р. №1-2269 від 18.05.1984 року, видане 3-ю ХДНК); 1/6 частина ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину (р. №1-2271 від 18.05.1984 року); 1/6 частина ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу (р. № 1476 від 17.04.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А.) та 1/6 частина на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14.05.2012 року (справа №2027/5230/12-ц).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла.

26 лютого 2014 року позивачі звернулись до Третьої Харківської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4, заведено спадкову справу №59/2014.

На запит нотаріуса від 04 червня 2014 року Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» повідомило, що після обстеження домоволодіння АДРЕСА_1 встановлено, що самочинно перебудовано житловий будинок літ. «А-1» в результаті чого з літ. «А» став літ. «А-2», змінено житлові та загальні площі: житлова прибудова літ. «А2 -2», прибудова літ. «а2», почате будівництво літ. «б2», приміщення 2-5 переобладнано з житлової кімнати під коридор площею 2,9 кв.м в літ. «Б-1». Земельна ділянка загальною площею 522 кв.м надана рішенням Московського РВК від 24.05.1955 року №147.

Постановою державного нотаріуса Третьої Харківської державної нотаріальної контори від 25 липня 2014 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що самочинно перебудоване ОСОБА_4 домоволодіння № АДРЕСА_1 07 лютого 2005 року було прийнято в експлуатацію, а тому входить до складу спадщини, яку позивачі прийняли у встановленому законом порядку, що є підставою для визнання за ними права власності на спірне нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК).

Проте в силу ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

Отже, об'єктами спадщини за ЦК України є права та обов'язки, в тому числі об'єкти цивільних прав, які належали особі на час смерті, право власності або права за договором, якщо ці права не пов'язані з особою спадкодавця.

Стаття 331 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З моменту прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації виникає і право власності на цей об'єкт, яке може бути об'єктом спадкування.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», прийняття в експлуатацію закінчених об'єктів полягає у підтверджені державними приймальними комісіями готовності об'єкта до експлуатації за його цільовим призначенням відповідно до будівельних норм та правил.

Встановлено, що рішенням виконавчого комітету Московської районної ради міста Харкова від 07 червня 2005 року №230 було затверджено акт прийому до експлуатації районної технічної комісії від 07 лютого 2005 року житлового будинку літ. «А-1», житлової прибудови літ. «А2-2» та прибудови літ. «а2» по АДРЕСА_1.

Крім того, вказаним рішенням було рекомендовано визначити право власності на самовільно побудовані будівлі за вказаною адресою в судовому порядку.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначених положень закону не врахував, не звернув уваги на те, що право власності на об'єкт новоствореного нерухомого майна виникає з моменту введення його в експлуатацію та його державної реєстрації, яку за життя ОСОБА_4 здійснено не було, тому дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання за позивачами в судовому порядку права власності на об'єкт самочинного будівництва в порядку спадкування за заповітом.

За таких обставин апеляційна скарга Харківської міської ради підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 та ОСОБА_2 на користь Харківської міської ради підлягають стягненню судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, у розмірі 3318 грн. в рівних частинах з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 травня 2018 року скасувати, прийняти нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Харківської міської ради сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 3318 грн. в рівних частинах з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова