Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 214/5165/14-ц

провадження № 61-13321св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 березня 2016 року у складі судді Щеняєвої І. Б. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року у складі колегії суддів: Братіщевої Л. А., Грищенко Н. М., Ляховської І. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року ОСОБА_1, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

Позовна заява мотивована тим, що у період з жовтня 1998 року по серпень 2010 року вона з ОСОБА_4 проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

29 грудня 1998 року на підставі договору міни ОСОБА_4 набув право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Зазначена квартира перейшла у власність ОСОБА_4 у період його спільного проживання з позивачем. Між сторонами договору міни, укладеного 29 грудня 1998 року, існувала усна домовленість про те, що обмін однокімнатної квартири на трикімнатну відбудеться з додатковою доплатою ОСОБА_4 2 200,00 доларів США. ОСОБА_4 на той час не мав таких коштів, у зв'язку із чим мати позивача отримала кошти у борг від ОСОБА_5 та передала усю суму у присутності членів сім'ї ОСОБА_6

Позивач не була присутньою при укладенні 29 грудня 1998 року договору міни квартири, оскільки була вагітною.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка - ОСОБА_2, яка є інвалідом з дитинства.

З часу набуття ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 позивач та її дочка постійно проживають у ній.

З 03 серпня 2010 року ОСОБА_4 перебував у розшуку у зв'язку із зникненням та відсутністю відомостей про його місцеперебування.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 липня 2011 року встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з жовтня 1998 року по 31 серпня 2010 року.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2014 року ОСОБА_4 оголошено померлим.

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до правоохоронних органів із заявою про те, що ОСОБА_1 самовільно та без його відома замінила замок у вхідних дверях і незаконно проживає у квартирі АДРЕСА_1, що належить йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2010 року.

Так позивачу стало відомо про те, що 22 жовтня 2010 року між ОСОБА_4, від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_7, та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1.

Спірна квартира набута ОСОБА_4 у власність за рахунок його спільної праці з ОСОБА_1 за спільні кошти, при укладенні договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2010 року позивач свою згоду на відчуження нерухомого майна не надавала. У зазначеній квартирі також проживає неповнолітня дочка ОСОБА_4, а тому обов'язковою умовою відчуження квартири у такому випадку є дозвіл органу опіки та піклування. Ці вимоги чинного законодавства України на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу сторонами не дотримано.

На підставі викладеного та з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила визнати трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 такою, що належить їй та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності; визнати договір купівлі-продажу цієї квартири, укладений 22 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, недійсним з поверненням сторін до первісного стану; скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у позові.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що трикімнатна квартира АДРЕСА_1 придбана у період проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Однак судом не встановлено, що це нерухоме майно набуте внаслідок спільної праці членів сім'ї, тобто ОСОБА_4 та ОСОБА_1, і відповідно до статті 17 Закону України «Про власність» є їхньою спільною сумісною власністю. Відмовляючи у позові в частині вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_8, суд виходив із того, що місце проживання неповнолітньої ОСОБА_2 в момент відчуження спірної квартири не було зареєстроване у цій квартирі, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на її відчуження чинним законодавством України не вимагається. Обставини, на які посилається позивач, а саме: відсутність у ОСОБА_4 наміру відчужувати спірну квартиру та наявність небезпечних для нього обставин, які виключають добровільність згоди останнього на відчуження квартири, позивачем належним чином не доведено.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 21 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач відповідно до вимог статтей 10, 60 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів того, що спірна квартира придбана ОСОБА_4 та ОСОБА_1 внаслідок спільної праці членів сім'ї. ОСОБА_4 набув право власності на спірну квартиру на підставі договору міни, укладеного 29 грудня 1998 року, у пункті 2 якого зазначено, що обмін вчинено без доплати. Наявну в матеріалах справи розписку ОСОБА_5 про те, що в грудні 1998 року мати позивача ОСОБА_9 отримала у нього в борг на придбання квартири 2 000,00 доларів США та повернула кошти у грудні 2001 року, суд визнав неналежним доказом, оскільки вона датована 15 жовтня 2014 року, тобто складена після того, як позивач звернулася до суду з цим позовом. Доводи ОСОБА_1 про те, що на практиці у 1998 році сторонами у договорах міни не відображалась справжня вартість майна, суд визнав безпідставними. Крім того, з матеріалів справи суд встановив, що станом на грудень 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 працювали, а тому доводи апеляційної скарги про те, що саме позивач несла додаткові витрати з метою укладення правочину та здійснювала косметичний ремонт квартири, суд також визнав недоведеними.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що договір купівлі-продажу, укладений 22 жовтня 2010 року, не був спрямований на настання правових наслідків, обумовлених ним. ОСОБА_4 коштів внаслідок продажу квартири ОСОБА_3 не отримував, а умови довіреності, виданої ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_7, не передбачали передачу продавцю грошових коштів від реалізації майна. Позивач разом із дочкою постійно проживають у квартирі АДРЕСА_1. Спірна квартира при укладенні договору купівлі-продажу ОСОБА_3 не оглядалась та після набуття права власності на неї він більше трьох років до квартири не з'являвся, комунальні послуги сплачувала весь цей час позивач. Право неповнолітньої ОСОБА_2 на користування та проживання у квартирі АДРЕСА_1 приватним нотаріусом не перевірялось, попередній дозвіл органу опіки та піклування на укладення спірного договору відсутній. Факт постійного проживання у зазначеній квартирі підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 25 грудня 1998 року та зареєстрованого в Криворізькому бюро технічної інвентаризації за № 5-70, ОСОБА_4 на праві приватної власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_2.

29 грудня 1998 року між ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12 та ОСОБА_4 укладено договір міни квартир, за умовами якого трикімнатна квартира АДРЕСА_1 перейшла у власність ОСОБА_4, а однокімнатна квартира АДРЕСА_2 - у власність ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 народилась дочка - ОСОБА_2, яка є інвалідом з дитинства.

З 03 серпня 2010 року ОСОБА_4 перебував у розшуку у зв'язку із зникненням та відсутністю відомостей про його місцеперебування.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 28 липня 2011 року встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з жовтня 1998 року по 31 серпня 2010 року.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 23 січня 2014 року, що набрало законної сили ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4 оголошено померлим.

Вирішуючи спір у частині позову ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, суди попередніх інстанцій виходили із того, що правовідносини між позивачем та ОСОБА_4 виникли до набрання чинності ЦК України та СК України, тобто до 01 січня 2004 року

Частиною другою статті 112 ЦК України УРСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність» відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

В обґрунтування заявлених позовних ОСОБА_1 зазначала, що кошти на придбання спірної квартири за договором міни у розмірі 2 200,00 доларів США були дані її матір'ю ОСОБА_9 Як доказ на підтвердження цих обставин позивач надала суду розписку, складену ОСОБА_5 15 жовтня 2014 року, про те, що ОСОБА_9 у грудні 1998 року взяла у нього в борг 2 000,00 доларів США на придбання квартири, які повернула у грудні 2001 року.

Разом з тим у пункті 3 договору міни, укладеного 29 грудня 1998 року, сторони погоди, що обмін квартир здійснюється без доплати.

Згідно із довідкою про заробітну плату для обчислення пенсії № 33, виданою 14 квітня 2017 року Публічним акціонерним товариством «Дніпроспецбуд», у період з січня 1995 року по грудень 1999 року ОСОБА_2 працював та отримував заробітну плату (а. с. 50).

Вирішуючи спір у цій частині, суди попередніх інстанцій, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, обґрунтовано виходили із того, що спірне нерухоме майно набуте у власність ОСОБА_4 на підставі договору міни; позивач не спростувала того, що цей договір є безоплатним. Крім того, позивач не довела належними доказами, що це нерухоме майно набуте у власність внаслідок її спільної праці з ОСОБА_4 Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на 1/2 частки спірної квартири. Оскільки позивачем не доведено її право на половину спірної квартири, то суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правомірно відмовив у позові в частині вимог ОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власністю.

03 червня 2010 року ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченої довіреності уповноважив ОСОБА_7 розпоряджатися належною йому на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1. Довіреність була видана без права передачі повноважень третім особам строком на п'ять років та дійсна до 03 червня 2015 року.

22 жовтня 2010 року між ОСОБА_7, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_4, та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки ОСОБА_1 протиправно проживає у квартирі, яка на праві власності належить ОСОБА_3, то він був змушений звернутися до правоохоронних органів із заявою про самоправство, передбачене статтею 356 КК України, за наслідками розгляду якої 20 травня 2014 року слідчим відділом Саксаганського районного відділу Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області винесено постанову про закриття кримінального провадження, відомості про яке 19 квітня 2014 року внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0001622, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Частиною першою статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з частиною третьою цієї ж статті представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (стаття 245 ЦК України).

Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (стаття 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з довідкою, виданою ОСОБА_4 за місцем вимоги, він починаючи з 30 серпня 1999 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1. Разом з ним у квартирі проживають без реєстрації ОСОБА_1 та його дочка ОСОБА_2 (а. с. 15).

Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2014 року № 1810, ОСОБА_1, яка мешкає у квартирі АДРЕСА_1, перебуває на обліку в управлінні та отримує соціальну допомогу на дитину з інвалідністю з дитинства (а. с. 46).

Згідно із довідкою Комунального закладу освіти «Криворізький багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр «Надія «Дор» від 02 червня 2014 року № 27, ОСОБА_2, яка проживала у квартирі АДРЕСА_1, навчалася у комунальному закладі у період з 2006 по 2011 рік (а. с. 47).

Як на підставу недодержання в момент вчинення правочину норм чинного законодавства, позивач посилалася на те, що ОСОБА_4 не мав наміру відчужувати квартиру, вона також не надавала згоду на укладення договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2010 року. При укладенні оспорюваного договору його сторони порушили вимоги статті 17 Закону України «Про охорону дитинства».

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Правочин, що вчинений батьками стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Так, укладаючи 22 жовтня 2010 року договір купівлі-продажу, ОСОБА_7, який діяв на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4, надав приватному нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу заяву про те, що квартира АДРЕСА_1 не є спільною сумісною власністю, оскільки на час її набуття та укладення 22 жовтня 2010 року договору купівлі-продажу ОСОБА_4 не перебував у зареєстрованому шлюбі (а. с. 195).

Крім того, згідно із довідкою, виданою Комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна дільниця № 7», ОСОБА_4 був єдиною особою, зареєстрованою у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 199).

Відповідно до довідки селищного голови Радушненської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року № 234 ОСОБА_1 у період з 16 серпня 1997 року по 21 березня 2014 року була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_3 (а. с. 242).

Згідно із довідкою Саксаганського районного відділу в м. Кривому Розі Головного управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби України від 25 лютого 2016 року № 695 ОСОБА_1 та ОСОБА_2, на підставі заяви власника, зареєстровані у квартирі АДРЕСА_4 (а. с. 240).

Вирішуючи спір про визнання недійсним договору купівлі-продажу, суди попередніх інстанцій правомірно зазначали те, що позивач не довела, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4, а тому її згода на продаж квартири за оспорюваним правочином не потрібна. Крім того, суди встановили, що неповнолітня ОСОБА_2 на момент укладення договору купівлі-продажу - 22 жовтня 2010 року - не мала права користування житловим приміщенням та місце її проживання зареєстроване за іншою адресою, а тому суди дійшли обгрунтованого висновку, що права неповнолітньої особи укладенням оспорюваного договору не порушені та такий договір правомірно укладено без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судами доказів, висновків судів не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів не встановила.

Згідно із статтею 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф.Хопта

Ю. В. Черняк