ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1618/18 Справа № 205/8514/17 Суддя у 1-й інстанції - Нижний А.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,третя особа - Управління-служба по справах дітей Новокодацької районної у м.Дніпрі ради, про визнання права власності в порядку погашення заборгованості по аліментам, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку погашення заборгованості по аліментам, обґрунтовуючи вимоги тим, що вона є опікуном малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, доньки відповідачки ОСОБА_2

Зазначала, що рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 вересня 2010 року вирішено стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно.

Вказувала, що ОСОБА_2 нехтувала своїми батьківськими правами, вихованням, навчанням та розвитком доньки не займалась, рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2010 року відповідача було позбавлено батьківських прав.

Посилаючись на те, що 03 вересня 2010 року було відкрите виконавче провадження, втім ОСОБА_2 жодного разу аліменти не сплатила та допустила заборгованість, яка станом на 19 жовтня 2017 року становить 81.027 грн.78 коп., а тому просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 67,8 кв.м, житловою площею 38.9 кв.м в порядку погашення боргу по аліментам ОСОБА_2

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2018 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що у суду першої інстанції не було правових підстав для відмови у позові, а права малолітньої дитини можуть бути порушені у майбутньому.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної у місті ради №66 від 19 лютого 2010 року є опікуном малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 вересня 2010 року стягнуто з ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу) щомісячно на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення вирішено проводити на користь ОСОБА_1, починаючи з 03 березня 2010 року і до повноліття дитини, або зміни матеріального положення сторін (а.с.11).

01 жовтня 2010 року відкрито виконавче провадження на підставі вказаного вище рішення суду (а.с.12,13).

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2010 року ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 (а.с.14).

З довідки-розрахунку заборгованості по аліментах, виданої Новокадацьким відділом державної виконавчої служби міста Дніпра, вбачається, що станом на 19 жовтня 2017 року відповідач ОСОБА_2 допустила заборгованість по аліментам у розмірі 81.027 грн.78 коп. (а.с.17).

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 серпня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 19.085 грн.51 коп. (а.с.20-21).

Позивач ОСОБА_1 є співвласницею 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 67,8 кв.м, житловою площею 38.9 кв.м.

Відповідач ОСОБА_2 також є співвласницею 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 67,8 кв.м, житловою площею 38.9 кв.м.

Іншими співвласниками спірної квартири по 1/4 частині є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.23).

Малолітня ОСОБА_3 зареєстрована у спірній квартирі (а.с.24).

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що примусове виконання рішення здійснюється органом державної виконавчої служби та вважав позовні вимоги не обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв'язку з наступним.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно із статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

При цьому право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа №6-68цс14 та постановах Верховного Суду від 26 червня 2018 року справа №520/1194/15-ц, від 30 травня 2018 року справа №760/8958/15-ц.

Колегія суддів наголошує на тому, що положення Сімейного Кодексу, які встановлюють обов'язок батьків утримувати своїх дітей, передбачають відповідальність за прострочення сплати аліментів у вигляді стягнення неустойки. Діючим законодавством не передбачена така відповідальність боржника, як можливість позбавлення його права власності на належне йому майно в рахунок заборгованості по аліментах шляхом визнання права на це майно за особою, на користь якої такі аліменти стягуються.

Законодавством передбачена можливість у ОСОБА_1 звернутись із позовом для відновлення порушених прав дитини щодо погашення заборгованості за аліментами шляхом звернення стягнення на майно боржника, а не шляхом визнання права власності на таке майно за дитиною.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з ч.ч.1,2 ст.190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов'язується самостійно утримувати її.

Тобто, позивач має можливість запропонувати відповідачу укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно саме на підставі ст.190 СК України, а доводи апеляційної скарги стосовно відсутності такої можливості не доведені належними та допустимими доказами та не можуть слугувати підставою для задоволення позову.

Відповідно до ч.2 ст.71 «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість понад три місяці.

З наведеної норми права вбачається, що у разі порушення прав та інтересів стягувача з приводу наявної заборгованості за аліментами стягнення звертається на майно боржника.

Колегія суддів звертає увагу не безпідставність позовних вимог та наголошує на тому, що суд першої інстанції вірно зазначив, що звернення стягнення на майно боржника регулюється саме Законом України "Про виконавче провадження".

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що у разі звернення стягнення на майно боржника будуть порушуватись права дитини є передчасними.

Посилання апеляційної скарги на три подібні рішення, постановлених судами першої інстанції, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки прикладом судової практики можуть слугувати лише постанови суду касаційної інстанції.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального й процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенні, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Суддя: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.