Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 705/6378/15-ц

провадження № 61-6930св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 03 листопада 2016 року у складі суддів: Бондаренка С. І., Вініченка Б. Б., Новікова О. М.,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити дії.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння та земельної ділянки, які розташовані по вул. АДРЕСА_1 у м. Умань Черкаської області. Власником сусіднього домоволодіння по провулку АДРЕСА_2 у м. Умань є ОСОБА_3 Вказував, що відповідач має гараж, який розташований на відстані одного метра до межі земельної ділянки позивача, проти чого останній не заперечує. Проте, ОСОБА_3 облаштувала навіс (тимчасову споруду) між гаражем та межею земельної ділянки, на якій встановила опорні стовпчики навісу таким чином, що дах навісу став продовженням даху гаража та виходить за межі земельної ділянки і вся стічна вода з даного гаражу стікає на земельну ділянку позивача. Даний навіс не обладнаний засобами по утриманню снігу та водостічною системою, узв'язку з чим на земельній ділянці позивача постійно утворюються скупчення великої кількості води. Крім того, конструкція даху збудована таким чином, що позбавляє позивача можливості відремонтувати встановлений паркан на межі земельних ділянок.

Позивач зазначав, що намагався у досудовому порядку відновити свої порушені права, тому звертався як до відповідача, так і до архітектурно-будівельної інспекції України та до Уманської міської ради з метою вирішення питання переоблаштування вказаного навісу. Проте вказаний спір в досудовому порядку вирішено не було, тому позивач змушений звернутися до суду для захисту своїх прав.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнень, просив зобов'язати ОСОБА_3 знести за свій рахунок навіс (тимчасову споруду), самочинно встановлену нею впритул до межі присадибної земельної ділянки позивача між належним їй гаражем та межею земельної ділянки по вул. АДРЕСА_1 у м. Умань Черкаської області, яка належить на праві власності ОСОБА_1; зобов'язати відповідача не чинити перешкод ОСОБА_1 у праві користування земельною ділянкою.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами існує спір щодо розміру земельних ділянок, який не вирішено. Крім того, позивачем не надано доказів того, що тимчасова споруда, побудована відповідачем дійсно знаходиться на земельній ділянці позивача, оскільки розмір земельної ділянки, виділеної у його власність, не відповідає її реальному розміру.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 03 листопада 2016 року рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове про задоволення позову.

Зобов'язано ОСОБА_3 знести за свій рахунок навіс (тимчасову споруду), що знаходиться між гаражем по провулку АДРЕСА_2 у м. Умань та земельною ділянкою по вул. АДРЕСА_1 у м. Умань, яка належить ОСОБА_1

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 його права користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: вул. АДРЕСА_1 у м. Умань Черкаської області.Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спірний навіс, носить стаціонарний характер, а тому повинен бути зведений на відстані не менше одного метра від межі, що свідчить про порушення прав ОСОБА_1 щодо володіння і користування земельною ділянкою. Матеріали справи не містять доказів скасування права власності позивача на земельну ділянку у зв'язку з тим, що останній зайняв частину земельної ділянки ОСОБА_3

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду ухвалено із грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає фактичним обставинам справи та ґрунтується на припущеннях. Суд не врахував наявні в матеріалах справи докази того, що позивач, з порушенням вимог земельного законодавства, отримав у власність земельну ділянку у більшому розмірі ніж йому було виділено, шляхом захоплення частини її земельної ділянки. По факту підробки позивачем документів із землеустрою, Уманським відділом поліції розслідується кримінальне провадження, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що касаційна скарга є необґрунтованою, рішення апеляційного суду є законним та справедливим.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

07 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0750 га, яка знаходиться по вул. АДРЕСА_3 у м. Умань, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 12 жовтня 2007 року.(а.с.9)

Вказана земельна ділянка позивача межує із домоволодінням по провулку АДРЕСА_2 ум. Умань, якеналежить ОСОБА_3 на підставі рішення Уманського міського суду Черкаської області від 11 липня 1994 року.

Відповідно до статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Відповідно до статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Статтею 152 ЗК України передбачено право землекористувача вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Встановивши, що споруда, яка розташована на земельній ділянці відповідача своїм дахом виступає на земельну ділянку позивача, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що порушене право позивача як користувача цієї ділянки підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме шляхом зобов'язання відповідача знести навіс, що знаходиться на межі земельних ділянок.

Установлено, що згідно листа Відділу житлово-комунального господарства Уманської міської ради від 21 жовтня 2015 року за № 1588/09, Інспекцією з благоустрою відділу житлово-комунального господарства 06 жовтня 2015 року проведено обстеження вказаних домоволодінь та встановлено, що тимчасова споруда розташована на межі домоволодінь, яка належить ОСОБА_3 своїм дахом виступає на 30 см вглиб домоволодіння ОСОБА_1

Твердження ОСОБА_3 про те, що земельна ділянка ОСОБА_1 була отримана незаконно, шляхом захоплення частини її земельної ділянки є безпідставними.

Відповідно до державного акта серії НОМЕР_2, виданого 12 жовтня 2007 року ОСОБА_1 на підставі рішення Уманської міської ради від 11 липня 2007 року № 2.7-22/5 є власником земельної ділянки площею 0,0750 га, розташованої по вул. АДРЕСА_1 у м. Умань.

Згідно листа Державної інспекції сільського господарства України в Черкаській області від 03 квітня 2013 року до Уманської міської ради направлено клопотання щодо скасування рішення від 11 липня 2007 року № 2.7-22/5 щодо передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,075 га по вул. АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд як таке, що прийняте з порушенням вимог земельного законодавства.

Згідно довідки Уманського відділу поліції Головного управління національної поліції в Черкаській області 17 грудня 2015 року було розпочато досудове розслідування по факту підробки ОСОБА_1 документів із землеустрою, які стали підставою для приватизації частини земельної ділянки, яка належить ОСОБА_3 Внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частиною першою статті 358 КК України.

Постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10 липня 2014 року, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Уманської міської ради Черкаської області, треті особи: ОСОБА_1, Міськрайонне управління Держкомзему України в м. Умані та Уманському районі Черкаської області, ПП «Геоплан», про усунення порушення права користування земельною ділянкою.

Вказане рішення мотивоване тим, що відсутні підстави для визнання недійсним та скасування рішення від 11 липня 2007 року № 2.7-22/5; державного акта на право власності на землю серії НОМЕР_2, виданого ОСОБА_1; зобов'язання відновити площі і дійсні межі земельних ділянок по вул. АДРЕСА_1 та провулку АДРЕСА_2 у м. Умані Черкаської області, які були встановлені рішенням Уманської міської ради від 09 червня 1953 року за № 264 та від 14 квітня 1988 року за № 145, оскільки позивачем не надано підтверджень порушення її законних права та інтересів з боку ОСОБА_1, оскаржуване рішення Уманської міської ради Черкаської області прийнято в межах повноважень та у спосіб передбачений чинним законодавством. ОСОБА_1 земельна ділянка в приватну власність передавалась згідно затвердженого в 2002 році генплану забудови в межах червоних ліній по фактичному користуванню.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи викладене, правильним є висновок апеляційного суду про те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів скасування правовстановлюючих документів відповідача на належну йому земельну ділянку.

Також відсутні докази на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 було зайнято частину належної ОСОБА_3 земельної ділянки та у зв'язку з цим порушено її земельні права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

У зв'язку з викладеним безпідставними є доводи касаційної скарги щодо одностороннього розгляду справи апеляційним судом та неповного з'ясування всіх обставин справи, адже цим судом достатньо повно встановлено обставини справи на підставі зібраних доказів, які суд належно оцінив, про що свідчить зміст оскаржуваного рішення.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 03 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько
С. Ю. Мартєв
В. М. Сімоненко
С. П. Штелик