Єдиний унікальний номер 233/1563/18 Номер провадження 22-ц/4804/232/18
Головуючий у 1-ій інстанції Мартиненко В.С. Єдиний унікальний номер 233/1563/18
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/4804/232/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2018 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області в режимі відеоконференції з Києво-Святошинським районним судом м.Києва за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 червня 2018 року цивільну справу № 233/1563/18 за позовом ОСОБА_3 до дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (суддя Мартиненко В.С., повний текст рішення складено 25 червня 2018 року)

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На обґрунтування вимог зазначав, що починаючі з червня 2007 року він працював на підприємстві відповідача на різних посадах, зокрема з 01.11.2017 року на посаді майстра автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка регіонального виробничого управління «Київавтогаз» дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

02.03.2018 року ним була написана заява про звільнення за угодою сторін з 05.03.2018 року та наказом начальника РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» № 33к від 03.03.2018 року його було звільнено з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Зазначений наказ вважає незаконним, оскільки 03.03.2018 року він подав заяву щодо анулювання домовленості про припинення договору за угодою сторін, у якій просив не розглядати раніше подану заяву про звільнення та вважати її помилковою, оскільки у позивача змінилися обставини, що передували написанню заяви. Крім того, у період з 05.03.2018 року по 30.03.2018 року він перебував на лікарняному, тобто наказ про звільнення було видано у період його тимчасової непрацездатності. З наказом його ознайомлено не було.

У зв'язку з чим просив визнати незаконним та скасувати наказ №33к від 03.03.2018 року про його звільнення; поновити його на посаді майстра автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати, пов'язані із наданням правничої допомоги.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 червня 2018 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги у повному обсязі. В обґрунтування вимог посилається на те, що судом не в повному обсязі з'ясовані обставин які мають значення по справі, а висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Вважає, що його звільнення було проведено з порушенням вимог законодавства, оскільки на час видання наказу його волевиявлення та згода на звільнення були відсутні. Тобто фактично звільнення було проведено з ініціативи відповідача у період тимчасової непрацездатності позивача, внаслідок чого спірний наказ є незаконним.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. В обґрунтування послався на те, що позивач виявив бажання звільнитися за угодою сторін, та заява про звільнення написана ним добровільно. 28.02.2018 року сторони узгодили дату звільнення 05.03.2018 року та підстави - угоду сторін. Також зауважив, що чинним законодавством не передбачено одностороннє відкликання заяви про припинення трудового договору за згодою сторін, а відмовитися від домовленості про розірвання трудового договору можливо лише за згоди як працівника, так і роботодавця.

Крім того, відповідачем спростовується твердження позивача про те, що його не було ознайомлено з наказом про звільнення, оскільки 05.03.2018 року зазначений наказ було направлено електронною поштою на адресу АГНКС м. Костянтинівка, а також поштою на домашню адресу позивача. Вважають, що твердження позивача щодо його звільнення в період тимчасової непрацездатності необґрунтовано, так як наказ про звільнення виданий 03.03.2018 року, тобто у робочий день. Підтверджуючих документів щодо звернення за медичною допомогою у робочий час 05.03.2018 року позивач відповідачу не надавав.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.

Відповідно до статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України визначено, що у разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у трудових правовідносинах. ОСОБА_3 працював у дочірньому підприємстві «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» у тому числі з 01.11.2017 року на посаді майстра автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка регіонального виробничого управління «Київавтогаз», що підтверджується копії трудової книжки на ім'я позивача та наказом по особовому складу №178к від 26.10.2017 року «Про переведення».

28.02.2018 року позивач написав заяву про звільнення з вказаної посади на підставі угоди сторін з 05.03.2018 року.

03.03.2018 року позивач надав роботодавцю заяву, у якій просив не розглядати раніше подану заяву про звільнення та вважати її помилково поданою. В цей же день 03.03.2018 року начальник регіонального виробничого управління «Київавтогаз» дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» видав наказ № 33 к від 03.03.2018 року про звільнення ОСОБА_3 з посади майстра автомобільної газонаповнювальної компресорної станції м. Костянтинівка відповідно до п.1 статті 36 КЗпП України з 05 березня 2018 року.

З 05 березня 2018 року ОСОБА_3 перебував на амбулаторному лікуванні в амбулаторії №4 КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Костянтинівської міської ради. Згідно з листом непрацездатності серії АДВ № 978932 позивач перебував на лікарняному з 05 по 14 березня 2018 року та згідно з листом непрацездатності серії АДВ №948276 - з 15 до 30 березня 2018 року.

Вказані обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються сторонами.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтованого виходив з того, що між сторонами була досягнута домовленість про припинення трудового договору за угодою сторін з 05.03.2018 року, яка на час видання наказу не була анульована двома сторонами, а тому відповідач мав всі підстави для розірвання з працівником трудового договору за п. 6 ст.36 КЗпП України. Відповідачем під час звільнення додержано норми законодавства, що регулює вивільнення працівника та відсутні підстави для поновлення позивача на роботі.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо відсутності на час звільнення позивача домовленості сторін на розірвання трудового договору за п.6 ст. 36 КЗпП України, оскільки з матеріалів справи убачається, що 28 лютого 2018 року ОСОБА_5 подав заяву на ім'я начальника РВУ «Київавтогаз» про звільнення його із займаної посади з 05 березня 2018 року за угодою сторін яка містить його особистий підпис. Підписавши заяву про звільнення, позивач фактично висловив своє волевиявлення на розірвання трудового договору у визначений строк.

Доводи позивача, що зазначена заява була не відповідає волевиявленню працівника та була написана під тиском, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до ст.. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Проте звертаючись до суду з позовом позивач такі підстави позову не зазначав, та під час розгляду справи у встановленому законом порядку письмової заяви про зміну підстав позову до суду першої інстанції не надавав.

Доводи апеляційної скарги, що 03 березня 2018 року позивач надав заяву від 02 березня 2018 року про відкликання раніше поданої заяви, не заслуговують на увагу, так як у випадку звільнення працівника за п.6 ст. 36 КЗпП України вивільнення працівника відбувається за обоюдною домовленістю між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору. Тобто і анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Аналогічні роз'яснення викладені у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», якій є чинним на час виникнення спірних правовідносин.

З матеріалів справи убачається, що згода відповідача на анулювання домовленості про розірвання трудового договору з позивачем досягнута не була. Сам факт подання працівником заяви про відкликання не свідчить про досягнення сторонами такої домовленості.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що звільнення працівника проведено під час перебування останнього у стані тимчасової непрацездатності, що є порушенням вимог законодавства, оскільки за змістом частини третьої статті 40 КЗпП України у період тимчасової непрацездатності не допускається звільнення працівника з ініціативи власника (за винятком повної ліквідації підприємства)

Тобто у період тимчасової непрацездатності не допускається звільнення працівника лише з ініціативи власника. Проте на спірні правовідносини, а саме звільнення за угодою сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України), зазначена правова норма не розповсюджується та не перешкоджає припиненню трудового договору за угодою сторін.

Не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону доводи апеляційної скарги про порушення порядку вивільнення працівника, який передбачено наказом №182 від 17.08.2017 року, а саме відсутність погодження звільнення позивача з боку директора ДП «Укравтогаз» оскільки у матеріалах справи наявний лист від 03.03.2018 року №380-09/01 за підписом директора ДП «Укравтогаз» ОСОБА_6 щодо надання згоди на звільнення з роботи ОСОБА_3, майстра АГНКС м. Костянтинівка регіонального виробничого управління «Київавтогаз» за угодою сторін, п. 1 ст.36 КЗпП України.

Решта позовних вимог є похідними від вимоги про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вони не підлягають задоволенню.

Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому, що було викладено в позові, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об'єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст..ст. 367, 374, 375, 382, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.М. Біляєва

О.В. Халаджи

Повний текст постанови складений 14 листопада 2018 року

Суддя-доповідач В.В. Папоян