Справа 206/2574/18
Провадження 2/206/888/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2018 року в залі суду в місті Дніпрі Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

за участю секретаря Панюшкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Самарський відділ державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про звільнення від сплати заборгованості по аліментах,

за участі представників:

позивача ОСОБА_3О,

відповідача ОСОБА_4,

в с т а н о в и в:

14 травня 2018 року представник позивача за довіреністю ОСОБА_3 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, в якому просить звільнити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) від сплати заборгованості по аліментах, яка виникла у період з 14 липня 2014 року по 01 березня 2018 року на суму 54 414,52 грн. за виконавчим листом виданим на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпро від 01 серпня 2014р., щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 (ОСОБА_2 - прізвище змінено у зв'язку з одруженням) ОСОБА_5 на утримання доньки - ОСОБА_6 01.12.2011р.н. у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітної плати та інших доходів щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 липня 2014р. до повноліття дитини (а.с.2-6).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він перебував у шлюбі з відповідачем з 20.05.2011р. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровськ від 17.05.2016р. шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу вони мають спільну доньку - ОСОБА_6, 01.12.2011р.н. За рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14.08.2014р. з нього стягують аліменти на користь ОСОБА_6 (ОСОБА_2 - прізвище змінено у зв'язку з одруженням) ОСОБА_5 на утримання доньки -ОСОБА_6 01.12.2011р.н. у розмірі 1/4 частини щомісячно. Самарським відділом державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 04.05.2018р. Самарським відділом державної виконавчої служби йому було надано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, де сума заборгованості з 14.08.2014р. по 01.03.2018р. становить 54 414,52 грн. Він дуже любить свою єдину доньку та в жодному разі не відмовляється сплачувати аліменти, однак у зв'язку з сімейними обставинами та тяжким матеріальним становищем в певний час, він не міг сплачувати аліменти, але мав можливість і неодноразово намагався надавати певну матеріальну допомогу шляхом купівлі одягу, взуття, певних продуктів харчування , ним навіть було придбано письмовий стіл для дитини однак відповідач приховує від нього місцезнаходження дитини, не надає йому ніякої можливості спілкуватися навіть в телефонному режимі, у зв'язку з чим ним готується позов до суду про встановлення порядку спілкування з дитиною. У період з 2014р. (початку стягнення аліментів) по кінець 2017р. за певних життєвих обставин він не мав можливості регулярно сплачувати аліменти у зв'язку з чим утворилася заборгованість. Дана сума заборгованості утворилася у звязку з наступними життєвими обставинами: Він з колишньою дружиною - відповідачем та їх спільною донькою мешкав разом з його матірю ОСОБА_7 та вітчимом ОСОБА_8 за адресою: м. Дніпро, вул. С. Литвищенко буд. 105 з 2011р. до початку червня 2014р. Починаючи з вересня 2012р. його вітчим захворів. Лікарі поставили йому діагноз: рос. мовою «рак левостороннего лимфоузла». З 2013р. він постійно потребував лікування, багато коштів йшло на обстеження та ліки. Наприкінці 2013р. пройшов перший курс хіміотерапії, після чого в нього почалися ускладнення - пневмонія, гайморит. У лютому 2014р. новий курс хіміотерапії. Медіко-соціальною експертною комісією його вітчиму встановлено безстроково першу групу інвалідності, де у висновку вказано: «потребує постійного догляду». У звязку з потребою постійного догляду вітчима, його матір пішла з роботи та доглядала вітчима. Оскільки потрібні були кошти на лікування вітчима, мати доглядала чоловіка та ніде не працювала, відповідачка - на той час перебувала у декреті і також не працювала - він був єдиним хто працював та утримував усю родину, але коштів не вистачало у повному обсязі оскільки всі сімейні кошти йшли на лікування вітчима та утримання сім'ї з п'яти осіб. Через нестачу зароблених ним коштів на утримання сімї в тому числі і дитини з відповідачкою він був змушений знімати кредитні кошти з кредитної картки; займати кошти у сусідів, через що на момент стягнення аліментів вже була велика сума заборгованості за сімейними витратами, в тому числі на утримання дитини. Відповідач по справі через тяжке матеріальне становище постійно вчиняла сварки з його матірю. У звязку з чим його мати - ОСОБА_9 неодноразово викликала поліцію. Також відповідачка мешкаючи разом з ним, знаючи про тяжке матеріальне становище та наявність великих боргів утворених ними разом, не бажаючи брати участь у їх поверненні, хворобу його вітчима, у червні 2014р. покинула його та одночасно подала позов до суду про стягнення аліментів на утримання доньки. Його вітчиму лікування не допомогло і 21.07.2014р.він помер. Всі вищевказані обставини підтверджуються чисельними квитанціями за період з 2013 по 2014р., виписками з медичної карти № 79990 його вітчима та довідкою МСЕК серії АВ № 0238426, копією боргової розписки. У звязку з необхідністю термінового повернення коштів на кредитну картку, термінове часткове погашення за борговою розпискою він не міг платити аліменти, він офіційно ніде не працював і мав кошти лише з періодичних випадкових підробітків, тому він з матір'ю майже голодували віддаючи борги. Він не працював і не знав яку суму взагалі повинен був виплачувати на дитину. Мати роботу знайти собі не могла через вік, але вона ще не пенсіонер та він має обов'язок утримувати і її. На сьогоднішній день вказана вище сума є для нього не підйомною, оскільки він ще не віддав всі попередні борги. Відповідач має значно кращий стан, її офіційний чоловік має приватний бізнес та утримує точку з продажу шаурми, де працює відповідач і має від цієї праці певні кошти, не має боргів. Він на відповідача не покладав обов'язки сплати заборгованість по сплаті, що виникли ще за час спільного проживання. Через всі вищевказані обставини він опинився у величезних боргах які намагався виплатити, у звязку з чим в нього почала накопичуватися заборгованість і по аліментам. У 2016р. він опинився у шостій лікарні м. Дніпра з діагнозом: «камінь правого мочеточника», після чого він був змушений тривалий час лікуватись в домашніх умовах навіть не міг пройти повний курс лікування в лікарні за браком коштів. 17.06.2017р. ним та ОСОБА_10 було зареєстровано шлюб. Його дружина на даний час не працює оскільки в неї є проблеми зі здоров'ям і вона перебуває на його утриманні. Таким чином станом на сьогоднішній день в нього на утриманні знаходиться його дружина та мати. 19.04.2018р. він офіційно працевлаштувався вантажником у ФОП ОСОБА_11 і має змогу сплачувати аліменти, однак утримання і заборгованості поставить його сімю в дуже скрутне матеріальне становище.

05 липня 2018 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що заявлені позовні вимоги не визнає в повному обсязі оскільки вважає, що для цього не має правових підстав. Позивач у своїй заяві стверджує, що вона не дає йому можливості спілкуватися з дитиною та приховує її місцезнаходження, це не відповідає дійсності, вона не проти того щоб батько дитини приймав участь у її вихованні, але він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків. Він не тільки не забезпечує дитину матеріально, але й не виявляє ніякого бажання спілкуватися з нею. Одним із основних доводів того, що позивач не мав можливості сплачувати аліменти, є посилання на те, що майже всі кошти які він отримував витрачалися на лікування його вітчима ОСОБА_8, що для цього він знімав кредитні кошти з кредитної картки та брав у борг у сусідів. Їй дуже шкода, що ОСОБА_8 хворів, але їй нічого не відомо про те що позивач витрачав кредитні та займані кошти на його лікування. Копії чеків які долучені до позову ніяким чином не підтверджують, що ці ліки купувалися саме позивачем та призначалися саме для лікування ОСОБА_8 Тим паче, що у позовній заяві зазначено, що вона покинула позивача у червні 2014 року тоді ж подала і на аліменти, а 21.07.2014 року його вітчим помер, тобто всі пов'язані з хворобою вітчима борги утворилися ще до того, як у позивача виникли аліментні зобовязання. Позивач стверджує, що він «тяжко працює», але коли вони жили разом в нього не вбачалося особливого прагнення до того, щоб матеріально забезпечити сім'ю, він підробляв випадковими заробітками, офіційно був працевлаштований лише один раз та й той трохи більше одного місяця. Грошей в сім'ю він майже не приносив. Вона завжди офіційно працювала і дитина утримувалася і утримується за її кошти. Гроші, які можливо, позивач брав в борг на дитину і на неї не витрачалися і боргів з її участю не утворювалося. Однією з причин з якої розпалася їх сім'я було не бажання позивача належним чином забезпечувати родину. Він та його мати навмисно провокували сварки, створили для неї умови неможливі для спільного проживання і вона вимушена була залишити житло. Позивач зазначає, що також вимушений утримувати свою матір (яка не є пенсіонеркою), тому що вона не може знайти роботу. Зараз купа запрошень про прийом на роботу і як би вона хотіла працювати, то вважає не було б проблем з працевлаштуванням. Вона в друге вийшла заміж, але її новий чоловік не зобов'язаний утримувати її дитину, тим паче що його матеріальне становище не дуже стабільне. Мяко кажучи з боку позивача не коректно перекладати свої зобовязання «на чужі плечі». Вона співчуває позивачу, що його нова дружина не працює, хворіє, потребує лікування, але ж він як самостійний, дорослий чоловік повинний брати на себе відповідальність за жінку яку бере заміж, в тому числі по її матеріальному забезпеченню. Зазначені позивачем причини як «хвороба вітчима», «мати не змогла знайти роботу», «наробив боргів», «нова дружина не працює, хворіє» все це є відмовки аби не платити аліменти, та уникнути за це відповідальності. Позивачем не доведено належними доказами наявність в нього тяжкого матеріального становища, яке б в силу ст. 197 СК України давало підстави для звільнення його від сплати аліментів (а.с.45-46).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з підстав викладених у позові і просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи Самарського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_12 в судовому засіданні залишив питання на розсуд суду. Пояснив, що 03.08.2015 року було відкрито виконавче провадження, наразі заборгованість по аліментам складає 63531,02грн. За останні місяці ОСОБА_1 сплачено 4000,00грн. Відомості про його працевлаштування до виконавчої служби не надходили, тому нараховувались аліменти 1/4 з середньостатистичного заробітку по м. Дніпро.

25 травня 2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін (а.с.42).

Під час розгляду справи судом досліджені всі письмові докази, заслухано пояснення сторін, допитано свідка.

31 серпня 2018 року у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Суд, на підставі наданих сторонами доказів по справі, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини.

Судом встановлено, що постановою від 03.08.2015 року державним виконавцем Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_13 відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 206/4482/14-ц, виданого 14.08.2014р. Самарським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_14 аліментів на утримання доньки у розмірі 1/4 частини щомісячно (а.с.7).

Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_15 і ОСОБА_16, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.9).

16 травня 2008 року ОСОБА_8 і ОСОБА_16 зареєстрували шлюб, прізвище після реєстрації шлюбу дружини «Архіпова», що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.24).

21 липня 2014 року ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 583608 (а.с.25).

З виписки медичної карти амбулаторного хворого і довідки до акту огляду медико-соціальною комісією ОСОБА_8 мав захворювання, з 01.02.2014р. йому встановлена перша група інвалідності, потребував стороннього догляду (а.с.25 з обороту - 26).

17 червня 2017 року позивач ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_10 (а.с.24 з обороту).

З трудової книжки позивача ОСОБА_1 серії АЕ № 715366 від 11 жовтня 2010 року видно, що останнє його офіційне працевлаштування мало місце у вересні 2013 році, який був звільнений у жовтні 2013 року за власним бажанням (а.с.27).

З трудової книжки ОСОБА_9 серії БТ-І № 6190903 від 19.07.1980 року видно, що вона була звільнена з роботи у червні 2011 року за власним бажанням, відомості про подальше працевлаштування відсутні (а.с.28).

Відповідно до довідки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_11 від 20 квітня 2018 року, ОСОБА_1 працює на посаді вантажника з 19 квітня 2018р. за трудовим договором № 6 від 18.04.2018р. Посадовий оклад становить 3730грн. (а.с.29).

Згідно розписки в якій відсутня дата, позивач ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_17 20000,00грн., які зобовязався повернути до 01 січня 2019 року (а.с.26 з обороту).

З інформаційної довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 24.04.2018р. видно, що ОСОБА_1 мав кредитні зобовязання перед банком з 01.05.2014 року (а.с.30-33).

На підтвердження неможливості працевлаштування дружини позивач надав довідку ультразвукового дослідження від 20.10.2017р. (а.с.35).

З листів Головного управління МВС України в Дніпропетровській області за 2013-2014рр. видно, що між ОСОБА_9 та її невісткою ОСОБА_14 були конфлікти (а.с.36-37).

Відповідно до копій заяв, поданих до суду в цивільній справі за позовом ОСОБА_14 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів № 206/4482/14-ц від 31 липня 2014 року і червня 2015р. ОСОБА_1 позовні вимоги про стягнення аліментів і розірвання шлюбу визнав в повному обсязі і просив справи розглядати за його відсутності (а.с.70-71).

З довідки державного виконавця Драган С.С. станом на 01.03.2018р. має заборгованість по аліментам у розмірі 54414,52грн. з 14.07.2014р. (а.с.10).

Допитана в судовому засіданні свідок зі сторони позивача ОСОБА_17 пояснила, що вона у січні 2014 року позичила ОСОБА_1 кошти у розмірі 20000,00грн. Гроші він повернув. Для яких цілей йому були потрібні кошти вона не питала. Коли хворів вітчим позивача всі допомагали грошима. Позивач десь працював і також допомагав.

В підтвердження обставин, викладених у позовній заяві позивачем долучено докази, а саме: копії квитанцій з аптек, копії товарних чеків і квитанції про переказ коштів (а.с.11-23), копія виписного епікризу (а.с.34).

Між тим, зазначені докази судом відхиляються з огляду на таке.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність.

Таким чином, аналізуючи текст зазначених документів, суд приходить до висновку про відхилення таких доказів. Вказаного висновку суд дійшов з огляду на те, що вони не містять ідентифікуючої інформації за якою можливо ідентифікувати особу яка здійснювала купівлю ліків, товарів, переказів коштів, перебувала на лікуванні.

Крім того, позивач не мав юридичного обовязку забезпечувати лікування ОСОБА_8

Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичним обставинами справи, суд доходить до наступного.

Згідно ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Отже, закон покладає на батьків обов'язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, а саме, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Згідно з розясненнями, викладеними у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст.197 СК України умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Обґрунтовуючи підстави позову про звільнення від сплати заборгованості за аліментами у розмірі 54414,52грн., яка утворилася з 14 липня 2014 року по 01 березня 2018р. позивач посилається на те, що у звязку з тяжкою хворобою його вітчима та необхідністю понесення витрат на його лікування, не працевлаштуванням його матері і дружини, наявність боргів, він був позбавлений можливості сплачувати аліменти, стягнуті з нього за рішенням суду з липня 2014 року на утримання дочки ОСОБА_18.

Проте, всупереч вимогам ст. ст. 81 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження в нього тяжкого матеріального становища.

Також не надано доказів, що саме він надавав кошти на лікування вітчима, на що саме і коли ним були витрачені кошти отримані в борг і кредит, а також коли вони були отримані.

Крім того посилання позивача на те, що він перебував на лікуванні у 2016р. у звязку з чим був змушений тривалий час лікуватися вдома нічим не підтверджено, а наданий епікриз взагалі не є доказом захворювання на тяжку хворобу і тимчасової втрати працездатності.

Також, позивачем взагалі не надано доказів понесення витрат на лікування у звязку з встановленим діагнозом його дружини та позбавлення її можливості працевлаштування.

Слід зазначити, що всі обставини на які посилається позивач виникли переважно до стягнення з нього аліментів.

З урахуванням наведеного, зазначені позивачем обставини не мають істотного значення у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України та не є підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3-13. 141, 235, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 05 листопада 2018 року.

Суддя А.О. Сухоруков