АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/353/18 Справа № 203/4226/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Казак С. Ю. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Макарова М.О., Пищиди М.М.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» - як правонаступника публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ»на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ»до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ»про визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ПАТ «ВБР» (правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 20 липня 2012 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №ІСКGМСUІ.41887.005, за умовами якого банк зобов'язався протягом 60 днів з моменту укладення цього договору встановити кредитний ліміт в розмірі 2 000 грн. на рахунок НОМЕР_1, який відкритий на підставі приєднання позичальника до Умов та Правил надання банківських послуг, з нарахуванням відсотків в розмірі 36% річних за користування кредитом, крім пільгового періоду. Банк в повному обсязі виконав умови кредитного договору, встановивши 23 серпня 2012 року кредитний ліміт у розмірі 2 000 грн. 13 лютого 2013 року ліміт було збільшено на 2 900 грн., 12. березня 2013 року - на 200 грн., 15 серпня 2013 року - на 1 800 грн., 11 січня 2014 року - на 700 грн., 21 лютого 2014 року ліміт було зменшено на 74, 66 грн.

У зв'язку з порушенням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, станом на 05 серпня 2016 року виникла заборгованість в сумі 22 259, 45 грн., з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 6 894,97 грн., прострочена заборгованість по процентам за користування кредитом - 6 400,10 грн., пеня - 8 964,38 грн.

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 22 259,45 грн.

Не погодившись з позовом, ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом посилаючись на те, що кредитний договір було укладено із значними порушеннями законодавства України, враховуючи наступне.

Згідно вимог ст.1055 ЦК України в письмовій формі було укладено кредитний договір, за умовами п.2.2 якого банк зобов'язався протягом 60 днів з моменту укладення цього договору встановити кредитний ліміт в розмірі 2 000 грн. на рахунок НОМЕР_1, який відкритий на підставі приєднання позичальника до Умов та Правил надання банківських послуг. Письмових доказів, якими підтверджується збільшення та/або зменшення встановленого кредитного ліміту (додаткові угоди до кредитного договору, первинні документи) банком не надано. В свою чергу, зміст п.3.4 кредитного договору вважає недійсним з огляду на чітко визначені вимоги ст.ст.203,205,206,208,215,218,654,1054,1055 ЦК України щодо форми кредитного договору, форми змін до кредитного договору та наслідки їх недодержання. Додаток №1 до кредитного договору лише загальною структурою таблиці відповідає вимогам «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 року, та суперечить п.3.2 вказаних Правил і вимогам ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також положенням кредитного договору. З цього розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки або з будь-якого іншого пункту кредитного договору неможливо визначити суму заборгованості, яка підлягає сплаті кожного місяця. У анкеті-договорі відсутні дані, що позичальник отримував письмову інформацію на вимогу ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що містить кредитні умови і Умови та Правила надання банківських послуг та тарифів банку і поставив свій підпис.

Недійсним через невідповідність нормам діючого законодавства є п.5.1 кредитного договору, що передбачає нарахування відсотків за порушення строків погашення заборгованості в розмірі подвійної процентної ставки 72% річних, оскільки сплата процентів за кредитним договором не є відповідальністю за порушення зобов'язання. Умови п.5.2 кредитного договору щодо визначення розмір пені за порушення сплати процентів є несправедливими в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Вищезазначені вимоги є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а ї зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обов'язковими для такого виду договорів.

У зв'язку із вищезазначеним, просила суд визнати недійсним кредитний договір №ІСКGМСUІ.41887.005 від 20 липня 2012 року.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2017 року в задоволенні позову ПАТ «ВБР» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ПАТ «ВБР» про визнання кредитного договору недійсним - задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 5.1 кредитного договору №ІСКGМСUІ.41887.005 від 20 липня 2012 року, укладеного між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_3

В задоволенні іншої частини зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладанні спірного кредитного договору між його сторонами були дотримані всі передбачені діючим законодавством істотні умови даного виду договорів, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми кредитного договору. Окрім того, на момент укладення спірного кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи.

Разом з тим, положення п.5.1 кредитного договору є несправедливими, оскільки встановлюють не передбачений законом вид відповідальності за невиконання зобов'язань позичальника за кредитним договором та встановлюють для споживача вимоги щодо сплати непропорційно великої суми неустойки/компенсації.

Крім того, банком було порушено умови кредитного договору щодо порядку підвищення процентної ставки, визначення її розміру та повідомлення про це позичальника. В зв'язку з цим, а також враховуючи визнання судом недійсним п. 5.1 кредитного договору, що в силу ч.7 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» тягне його недійсність з моменту укладення договору, суд не вважав належним доказом заявленої банком до стягнення суми заборгованості наданий до позовної заяви розрахунок цієї заборгованості, який проведений в певні періоди виходячи із безпідставно підвищеної процентної ставки 72%, що з огляду на положення п.4.4.5 кредитного договору щодо порядку зарахування коштів, прямо впливає на розрахунок і інших сум заборгованості.

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ «ВБР» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кредитор вправі пропонувати умови, які не суперечать закону та без виконання яких не вважає за можливе надання кредиту. Позичальник погодилась на умови договору та виконувала їх, а п. 5.1 кредитного договору визначено відповідальність за невиконання позичальником умов договору. Даний пункт договору не містить положень, які призводять до дисбалансу сторін чи є несправедливими по відношенню до позичальника. Крім того, кредитним договором визначено фіксовану процентну ставку в розмірі 36% річних за користування кредитом. Жодних змін процентної ставки, визначеної п. 2.3 кредитного договору, а саме підвищення з 36% до 72% банком не здійснювалось. 72%, нарахування яких здійснюється банком за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом, не є підвищенням процентної ставки у розумінні п. 4.3.1 кредитного договору.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2018 року залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача за первісним позовом - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає не повністю.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 червня 2012 року ОСОБА_3 до банку було подано анкету-договір на оформлення платіжної картки та 20 липня 2012 року між сторонами було укладено кредитний договір №ІСКGМСUІ.41887.005, відповідно до умов п.п.2.2,2.3,3.1 якого банк зобов'язався протягом 60 днів з моменту укладення цього договору встановити кредитний ліміт на споживчі цілі в розмірі 2 000 грн. на рахунок НОМЕР_1, який відкритий на підставі приєднання позичальника до Умов та Правил надання банківських послуг, з нарахуванням відсотків в розмірі 36% річних за користування кредитом, крім пільгового періоду.

Відмовляючи частково у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції правильно виходив з того, що укладаючи кредитний договір ОСОБА_3 погодилась із зазначеними в ньому умовами, подавши та підписавши анкету-договір від 16 червня 2012 року, в якій своїм підписом засвідчила ознайомлення її з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, в подальшому підписала кредитний договір на визначених в ньому умовах та отримала кредитну картку та ПІН-код для користування останньою.

Факт зміни кредитного ліміту протягом дії договору підтверджується виписками по рахункам (а.с.48-79, 80-123 т.1, а.с.1-32 т.2). Про зміну кредитного ліміту ОСОБА_3 повідомлялась шляхом направлення їй СМС повідомлень (а.с.239-240 т.1), тобто у спосіб визначений в п.7.4 кредитного договору та передбачений п.1.3.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.

Право банку на збільшення кредитного ліміту було визначено в п.3.4 кредитного договору та відповідачка жодним чином не оскаржувала зміну ліміту, натомість, користувалась кредитними коштами з урахуванням збільшеного кредитного ліміту.

Щодо несправедливості положень п.5.2 кредитного договору в частині визначеного розміру нарахування пені за порушення виконання зобов'язань, суд оцінює критично, оскільки немає підстав вважати, що це положення договору насправді є несправедливим або нерозумним та таким, що не відповідає вимогам закону. Оспорюваний кредитний договір був укладений відповідачкою саме на викладених в кредитному договорі умовах, які її влаштували і заперечень не викликали, про що свідчить її підпис у цьому договорі. Розмір пені 0,5% від суми простроченої заборгованості не є таким, що явно завищений та може бути непомірним для позичальника.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що положення п.5.1 кредитного договору є несправедливими, оскільки встановлюють не передбачений законом вид відповідальності за невиконання зобов'язань позичальника за кредитним договором та встановлюють для споживача вимоги щодо сплати непропорційно великої суми неустойки/компенсації.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який обов'язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054,1055 ЦК України).

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

Статтею 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Кредитор вправі пропонувати умови, які не суперечать закону та без виконання яких не вважає за можливе надання кредиту. Позичальник, яка ініціювала укладання Кредитного договору, добровільно погодилась на умови Кредитного договору та виконувала їх.

Пунктом 5.1 Кредитного договору, визначено відповідальність за невиконання Позичальником умов цього Договору. Тобто, даний пункт договору не містить положень, які призводять до дисбалансу сторін чи с несправедливими по відношенню до Позичальника, оскільки ним не передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, та, у випадку належного виконання позичальником умов Кредитного договору, оспорюваний п. 5.1 Кредитного договору взагалі не буде застосовуватись.

Крім того, при підписанні Кредитного договору відповідач повністю розуміла умови оспорюваного п. 5.1 Кредитного договору, свої права та обов'язки за ним, отримала кредитні кошти та і використовувала їх, частково здійснювала узгоджені Кредитним договором платежі.

Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції на вищевказані вимоги закону та обставини справи уваги не звернув та помилково дійшов висновку про необхідність визнання недійсним п.5.1. кредитного договору.

Відмовляючи у задоволенні позову банку до ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи визнання судом недійсним п. 5.1 кредитного договору, що в силу ч.7 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» тягне його недійсність з моменту укладення договору, суд не вважав належним доказом заявленої банком до стягнення суми заборгованості наданий до позовної заяви розрахунок цієї заборгованості, який проведений в певні періоди виходячи із безпідставно підвищеної процентної ставки 72%, що з огляду на положення п.4.4.5 кредитного договору щодо порядку зарахування коштів, прямо впливає на розрахунок і інших сум заборгованості.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи та доказів наданих банком до суду, 20 липня 2012 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №ІСКGМСUІ.41887.005, відповідно до умов якого банк зобов'язався протягом 60 днів з моменту укладення цього договору встановити кредитний ліміт в розмірі 2 000 грн. на рахунок НОМЕР_1, який відкритий на підставі приєднання позичальника до Умов та Правил надання банківських послуг, з нарахуванням відсотків в розмірі 36% річних за користування кредитом, крім пільгового періоду.

Банк в повному обсязі виконав умови кредитного договору, встановивши 23 серпня 2012 року кредитний ліміт у розмірі 2 000 грн. 13 лютого 2013 року ліміт було збільшено на 2 900 грн., 12. березня 2013 року - на 200 грн., 15 серпня 2013 року - на 1 800 грн., 11 січня 2014 року - на 700 грн., 21 лютого 2014 року ліміт було зменшено на 74, 66 грн.

У зв'язку з порушенням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, станом на 05 серпня 2016 року виникла заборгованість в сумі 22 259, 45 грн., з яких: прострочена заборгованість за тілом кредитом - 6 894,97 грн., прострочена заборгованість по процентам за користування кредитом - 6 400,10 грн., пеня - 8 964,38 грн.

Враховуючи викладене, оскільки п. 5.1 кредитного договору не може бути визнано недійсним, інші пункти договору та договір в цілому судом не було визнано недійсним, банком суду надано докази наявності заборгованості ОСОБА_3 перед банком, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині визнання п. 5.1 кредитного договору недійсним, в частині відмови банку у задоволенні його позову та стягнення судового збору з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог банку та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині визнання п. 5.1 кредитного договору недійсним.

В решті рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню компенсація судових витрат у розмірі 1378 грн.

Керуючись ст.ст.141,259,268,374,376,381-384 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» - як правонаступника публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» - задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2017 року в частині визнання п. 5.1 кредитного договору недійсним, в частині відмови публічному акціонерному товариству «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» у задоволенні його позову та стягнення з нього судового збору на користь держави у розмірі 551,20 грн. - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» про визнання п. 5.1 кредитного договору недійсним - відмовити.

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» - як правонаступника публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» заборгованість за кредитним договором №ІСКGМСUІ.41887.005 від 20 липня 2012 року у розмірі 22 259,45 грн., з яких: прострочена заборгованість за тілом кредитом - 6 894,97 грн., прострочена заборгованість по процентам за користування кредитом - 6 400,10 грн.; пеня - 8 964,38 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 378 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров

М.М. Пищида