Провадження № 2/760/3255/18
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі судді Лазаренко В.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Київський науково-дослідний інститут гідроприладів» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

05.09.2017 позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ДП «КНДІ ГП» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовані зокрема тим, що він перебував у трудових відносинах з ДП «КНДІ ГП». Наказом від 22.04.2016 №21/к його звільнено за власним бажанням з 04.05.2016. В порушення вимог чинного законодавства в день його звільнення, відповідач не провів з ним розрахунок у передбачені законом строки.

З наведених підстав просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 15 871, 09 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні з 01.11.2015 по 01.11.2017 в сумі 54 381, 66 грн.

Ухвалою суду від 18.12.2017 у справі відкрито спрощене провадження, встановлено строк для подачі відповідачем відзиву на позовну заяву.

ДП «КНДІ ГП» відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 не надано, у зв'язку з чим справа вирішується судом на наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем ДП «КНДІ ГП», що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача, копія якої долучена до позовної заяви.

На підставі наказу від 22.04.2016 №21/к ОСОБА_1 з 04.05.2016 звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП з посади контролера КПП.

Після звільнення відповідач не провів з позивачем розрахунок у передбачені законом строки, що підтверджується довідкою ДП «КНДІ ГП» від 20.06.2017 №41.

Згідно вказаної довідки вбачається, що відповідачем нараховано, але не виплачено позивачу заробітну плату в таких розмірах: у листопаді 2015 року - 2 334, 62 грн., у грудні 2015 року - 2 280, 17 грн., у січні 2016 року - 2 774, 84 грн., у лютому 2016 року - 2 300, 33 грн., у березні 2016 року - 2 323, 68 грн., у квітні 2016 року - 2 334, 67 грн., у травні 2016 - 1 522, 78 грн., а всього - 15 871, 09 грн.

29.12.2017 позивачем подано заяву, у якій останній зазначив, що в рахунок погашення зазначеної суми заборгованості відповідачем здійснено виплату в сумі 1 877, 96 грн., просив врахувати зазначену обставину при ухваленні рішення.

У відповідності до конституційних засад, визначених у ст. 43 Конституції України, стаття 38 КЗпП України закріплює право працівника розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно положень ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У відповідності до вимог ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в передбаченому процесуальним законом порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, оскільки відповідачем допущено порушення прав позивача щодо строків виплати заробітної плати, суд знаходить позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі законними та обґрунтованими і приходить до висновку про часткове задоволення позову в цій частині в розмірі 13 993, 13 грн.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, зобов'язання відповідача по виплаті нарахованої заробітної плати на час розгляду справи перед позивачем залишаються фактично не виконані.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З точки зору закону заходи, встановлені ст.117 КЗпП України, є відповідальністю роботодавця перед працівником в разі несвоєчасного розрахунку при звільненні. Підставою відповідальності роботодавця є вина власника або уповноваженого ним органу.

Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії.

Відповідно до вказаного Порядку, розрахунок розміру середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру заробітної плати за останніх два місяці роботи.

У відповідності до абзацу першого пункту 4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

Згідно пункту 5, абзацу першого пункту 8 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно абзаців другого та третього пункту 8 Порядку, у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем визначено суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2015 по 01.11.2017, що суперечить положенням ст. 117 КЗпП, так як обов'язок підприємства, установи, організації виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку згідно вказаною нормою закону з урахуванням положень ст. 116 КЗпП виникає з моменту звільнення працівника або пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Віт так нарахування середнього заробітку за час затримки відповідачем розрахунку при звільненні з позивачем належить проводити з 04.05.2016.

Згідно пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

З урахуванням вказаного, оскільки відповідачем не представлено доказів виплати позивачеві заборгованої заробітної плати у повному обсязі, нарахування середнього заробітку за час затримки відповідачем розрахунку при звільненні з позивачем належить проводити по 07.05.2018.

Середньоденна заробітна плата позивача за один день роботи становить 291, 15 грн., виходячи з наступного розрахунку: 2 323, 68 грн. + 2 334, 67 грн. / 16 (кількість відпрацьованих робочих днів за березень та квітень 2016) = 291, 15 грн.

Середньомісячне число робочих днів для розрахунку становить 8 днів, у періоді з 04.05.2016 по 07.05.2018 - 192 день.

Отже, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2016 по 01.11.2017 складає 291, 15 грн. * 192 день = 55 900, 80 грн.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, оскільки з вини відповідача залишаються невиплаченими належні позивачу суми у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, суд знаходить позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні законними та обґрунтованими і приходить до висновку про стягнення з відповідачана на користь позивача серднього заробітку в зазначеному вище розмірі.

Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову і позивач звільнений від сплати судового збору за подачу даного позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 640, 00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 224, 226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Київський науково-дослідний інститут гідроприладів» /адреса: 03035, м. Київ, вул. Сурикова, 3, ідентифікаційний код юридичної особи: 14310098/ на користь ОСОБА_1 /адреса: 03035, АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_1/ нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 13 993, 13 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 55 900, 80 грн., а всього - 69 893, 93 грн.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Київський науково-дослідний інститут гідроприладів» /адреса: 03035, м. Київ, вул. Сурикова, 3, ідентифікаційний код юридичної особи: 14310098/ на користь держави судовий збір в розмірі 640, 40 грн.

Рішення в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в межах суми платежу за один місяць, що складає 2 334, 62 грн., підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя