П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/19994/17

Провадження № 22-ц/4815/179/18

Головуючий у суді першої інстанції: Ковальов І.М.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

в м. Рівне Рівненської області 21.06.2018 р.

об 11 год. 16 хв.

Повний текст складено 25.06.2018 р.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Боймиструк С.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач 1: ОСОБА_2;

позивач 2: ОСОБА_3;

відповідач: Публічне акціонерне товариство "Приватбанк";

представники учасників справи: позивачів - адвокат ОСОБА_4;

відповідача - відсутній;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду від 21 червня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року в суд звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з позовом до Публічного акціонерного товариства "Приватбанк" (далі - ПАТ "Приватбанк" або банк) про визнання права власності на квартиру. Мотивуючи позов, вказувалося про те, що 13 березня 2008 року між позивачами та Закритим акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" (після зміни організаційно-правової форми - ПАТ КБ "Приватбанк") укладено договір іпотеки, за яким вони передали в забезпечення основного зобов'язання - кредитного ОСОБА_5 перед ПАТ КБ "Приватбанк" належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_2. 28 липня 2010 року з огляду на невиконання позичальником своїх зобов'язань перед банком Рівненським міським судом ухвалено рішення, що набрало законної сили, про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 на спірну квартиру шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ "Приватбанк" з укладенням від імені позивачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з покупцем з триманням витягу з Державного реєстру прав власності.

27 травня 2016 року між відповідачем та ТОВ "Естейт Селлінг" укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2. 17 жовтня 2016 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ПАТ КБ "Приватбанк".

В подальшому, рішенням Рівненського міського суду від 12 жовтня 2017 року, що набрало законної сили, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, що укладений 27 травня 2016 року між банком та ТОВ "Естейт Селлінг" з моменту його укладення. Однак у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно продовжує існувати запис про право власності банку на квартиру.

З посиланнями на той факт, що право на квартиру повинно бути повернуто до них і це гарантовано правилами ст. 392 ЦК України, просять визнати за ними право приватної спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2.

Ухвалою судді Рівненського міського суду від 5 січня 2018 року позовну заяву залишено без руху і надано позивачам 10-денний строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі.

19 січня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на виконання вказівок судді сплатили відповідний судовий збір.

Ухвалою Рівненського міського суду від 24 січня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до розгляду на 11 год. 00 хв. 12 березня 2018 року.

Ухвалою Рівненського міського суду від 16 квітня 2018 року закрито підготовче провадження у справі.

Рішенням Рівненського міського суду від 21 червня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено у позові до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання права власності.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що при пред'явленні вимог позивачами обрано неправильний спосіб судового захисту своїх порушених прав, а тому позов залишено без задоволення.

На рішення суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, де покликаються на його незаконність і необґрунтованість, що полягають у порушенні норм матеріального та процесуального права.

На її обґрунтування зазначали про хибність тверджень суду щодо обрання неправильного способу захисту свого права, адже їхнє право приватної спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстроване 10 січня 2001 року Рівненським міським бюро технічної інвентаризації на підставі відповідного свідоцтва б/н від 28.12.2000 року, що видане управлінням житлового господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради. Тобто ці відносини регулюються положеннями ст. 392 ЦК України.

Отже, після визнання судом 12 жовтня 2017 року недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири настали наслідки, передбачені ст. 216 ЦК України, тобто повернення сторін у попередніх правах. Однак залишивши без уваги вимоги ст. 346 ЦК України щодо підстав припинення права власності, суд помилково застосував ст. 328 ЦК України, що не належало до застосування.

Хибно спростовано судом і посилання позивачів на правову позицію Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 25.06.2014 року у справі №6-67цс14.

Вважали, що вони продовжують на законних підставах володіти квартирою АДРЕСА_2, будь-яких спроб чи намагань примусового вилучення її застосовано не було за винятком позову банку про виселення. Дана справа перебуває на розгляді в апеляційному суді.

Тому судом не було застосовано ст.ст. 216, 317, 346, 392 ЦК України, які регулюють спірні відносини, та недодержано ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду.

Виходячи з наведених міркувань, просили скасувати рішення суду першої інстанції, прийнявши нове - про задоволення позовних вимог.

У поданому відзиві ПАТ КБ "Приватбанк" через свого представника ОСОБА_6 заперечував проти апеляційної скарги, вважаючи її такою, що до задоволення не підлягає через правильність оскаржуваного рішення. При цьому обґрунтовував свою думку існуванням правової позиції Верховного Суду України, що зафіксована у постанові від 10 лютого 2016 року у справі №6-2124цс15, вимоги ст.ст. 392, 388 ЦК України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи та їх представників, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи позивачів, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Як правильно встановлено судом, і ці обставини сторонами не заперечуються, 28 грудня 2000 року на підставі відповідного наказу від того ж числа №400 Управлінням житлового господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_2, загальна площа - 49, 9 кв.м, житлова - 26, 9 кв.м. Квартиру зареєстровано Рівненським міським бюро технічної інвентаризації на праві приватної спільної сумісної власності і записано в реєстрову книгу за №181-17-49877 від 10 січня 2001 року (а.с. 9).

13 березня 2008 року між позивачами як іпотекодавцями та ПАТ КБ "Приватбанк" як іпотекодержателем укладено договір іпотеки б/н, за умовами якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надали в іпотеку нерухоме майно, зазначене в пункті 33.3 цього договору - квартиру АДРЕСА_2, загальна площа - 49, 9 кв.м, житлова - 26, 9 кв.м. Іпотекою забезпечено виконання зобов'язань ОСОБА_5 перед кредитодавцем, в силу чого банк має право в разі невиконання іпотекодавцем зобов'язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Іпотекою забезпечується виконання зобов'язань іпотекодавця за кредитним договором від 13.03.2008 року №ROZ0GA00000768, укладеного між іпотекодержателем і ОСОБА_5, по поверненню кредиту, наданого у вигляді непоновлювальної лінії, в сумі 46 6000 доларів США на термін з 13 березня 2008 року по 13 березня 2023 року (а.с. 10-12).

Рішенням Рівненського міського суду від 28 липня 2010 року, що набрало законної сили, позов банку задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ROZ0GA00000768 від 13.03.2008 року в розмірі 41 705, 07 доларів США звернено стягнення на квартиру АДРЕСА_2 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки від 13.03.2008 року) Закритим акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" з укладенням від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності. Виселено позивачів з квартири АДРЕСА_2 (а.с. 13-13, зв.).

В подальшому, 27 травня 2016 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ТОВ "Естейт Селлінг" укладено договір купівлі-продажу, за яким банк передав у власність покупцю квартиру АДРЕСА_2. Даний договір тоді ж посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ті зареєстровано в реєстрі за №1530 (а.с. 14-15, зв.).

Згодом, 12 жовтня 2017 року рішенням Рівненського міського суду від 12 жовтня 2017 року, що набрало законної сили, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, що укладений 27 травня 2016 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ТОВ "Естейт Селлінг" з моменту його укладення (а.с. 24-28; 29-31).

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру, оскільки вимоги ст. 392 ЦК України передбачають право власника пред'явити такий позов, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Між тим, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину,а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті застосовуються, якщо законом не встановлено особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Апеляційний суд, приходячи до переконання про часткове задоволення апеляційної скарги, бере до уваги, що на підставі рішення Рівненського міського суду від 12 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили, визнано недійсним з моменту його укладення договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 між ПАТ КБ "Приватбанк" та ТОВ "Естейт Селлінг". Унаслідок цього та відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦПК України право власності на квартиру повернуто до позивачів, однак з певними юридичними обмеженнями, передбаченими законодавством про іпотеку. Такий висновок вбачається з аналізу обставин справи, а саме з рішення Рівненського міського суду від 28 липня 2010 року, що набрало законної сили, яким у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернено стягнення на квартиру АДРЕСА_2, а банку надано право лише діяти від імені іпотекодавців при укладенні договору купівлі-продажу. У визнаному 12 жовтня 2017 року Рівненським міським судом недійсним договорі купівлі-продажу від 27 травня 2016 року, що укладений між банком та ТОВ "Естейт Селлінг" і тоді ж посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, у пункті 3 чітко зазначено, що нерухоме майно - предмет іпотеки належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 14). Тобто цей факт був встановлений і проти нього контрагенти за договором купівлі-продажу не заперечували.

Отже, де-факто залишаючись власністю позивачів, квартира АДРЕСА_2 знаходиться у розпорядженні ПАТ КБ "Приватбанк". Існуючі на час вирішення спірних правовідносин права і обов'язки сторін виникли та тривають на підставі зазначеного рішення Рівненського міського суду від 28 липня 2017 року.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Така правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду України від 10.02.2016 року у справі №6-2124цс15.

На а.с. 16-23 міститься Інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна. Зокрема, запис на а.с. 17 свідчить про виникнення 27 травня 2016 року та про припинення 17 жовтня 2016 року права власності ТОВ "Естейт Селлінг" на спірну квартиру.

Між тим, подальші відомості цієї довідки про право власності вказують, що власником квартири АДРЕСА_2 є ПАТ КБ "Приватбанк"; ; країна реєстрації: Україна. Підставою для внесення запису було рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31977915 від 21.10.2016 року, приватний нотаріус Бондар І.М., Дніпропетровський міський нотаріальний округ Дніпропетровської області (а.с. 17).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Таким чином, суб'єктивні цивільні права позивачів судовому захисту не підлягають, адже ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_2, однак без правового титулу і з існуючими обмеженнями, що випливають з рішення Рівненського міського суду від 28 липня 2010 року.

Як убачається, суд першої інстанції уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість застосування судом вимоги ст. 328 ЦК України, то вони жодним чином не спростовують і не підтверджують позовних вимог.

Не можна погодитися і з аргументами позивачів про покликання на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав", оскільки такі документи офіційно не визнаються джерелом права.

Самі по собі твердження автора скарги про недодержання правил ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду до задоволення не підлягають.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Проте будь-яких доказів про існування процесуально-правових дефектів, які потягли би хибність розв'язання цивільно-правового спору, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надали, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Мотивами для прийняття постанови про відмову в позові, однак з інших міркувань, відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що спонукало до ухвалення оскаржуваного рішення.

В силу вимог ч. 1 ст. 136 ЦПК України відстрочені позивачам витрати на сплату судового збору при поданні апеляційної скарги - по 2 252, 95 гривень повинні бути стягнуті з кожного на користь держави.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 21 червня 2018 року скасувати.

ОСОБА_2 (АДРЕСА_2 33000; паспорт серії НОМЕР_2, що виданий Рівненським МУ УМВСУ в Рівненській області 20.04.1999 року) та ОСОБА_3 (АДРЕСА_2 33000; РНКОПП: НОМЕР_1) відмовити в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (вулиця Грушевського, 1 "д", м. Київ 01001; ідентифікаційний ) про визнання права власності на квартиру.

Стягнути із ОСОБА_2 (АДРЕСА_2 33000; паспорт серії НОМЕР_2, що виданий Рівненським МУ УМВСУ в Рівненській області 20.04.1999 року) та Соколової Юлії Анатоліївни АДРЕСА_2 33000; РНКОПП: НОМЕР_1) в дохід держави (номер рахунку: 0030; одержувач: УК у м. Рівне/м. Рівне/22030101; назва рахунку: судовий збір (Апеляційний суд Рівненської області); реквізити одержувача: ; банк: Казначейство України (ЕАП), МФО: 899998) по 2 252 (дві тисячі двісті п'ятдесят дві) гривні 95 копійок судового збору з кожної в дохід держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 13.11.2018 о 16 год. 20 хв.

Головуючий: С.В.Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.С.Шимків