П о с т а н о в а

Іменем України

3 травня 2018 року

м. Київ

справа № 752/19612/13-ц

провадження № 61-12709 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

представник позивача - Соколовська ЯнаВікторівна,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду м. Києва від 4 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 1 лютого 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_9 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 78 тис. доларів США терміном до 1 лютого 2025 року зі сплатою 13,45 % річних. 1 лютого 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_9 укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1. 1 лютого 2008 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов'язання по вказаному кредитному договору. 21 грудня 2011 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_7 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язалася солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов'язання по вказаному кредитному договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 26 січня 2012 року. Спадщину після смерті ОСОБА_9 на підставі трьох свідоцтв про право на спадщину за законом від 6 березня 2014 року прийняли її чоловік - ОСОБА_5, та її дочки: ОСОБА_6, ОСОБА_7

Позивач вважав, що відповідно до положень статей 1281, 1282 ЦК України відповідачі, як спадкоємці ОСОБА_9, зобов'язані погасити перед банком, як кредитором спадкодавця, заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 48 045 доларів США.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» просило суд стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 1 лютого 2008 року у розмірі 48 045 доларів США.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року у складі судді Колдіної О. О. у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк, як кредитор спадкодавця, звертаючись з вимогами до відповідачів, не визначив ступінь відповідальності кожного з них, як спадкоємців померлої ОСОБА_9, а просив стягнути усю суму заборгованості за кредитним договором без врахування їх часток у спадщині та вартості спадкового майна, яке вони успадкували. Тобто позивач своїх позовних вимог не довів.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 4 квітня 2017 року апеляційна скарга ПАТ «Універсал Банк» задоволена частково, рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 531 637 грн 50 коп. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 265 818 грн 75 коп. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 265 818 грн 75 коп. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спадкодавцем відповідачів належним чином не виконано перед банком свої зобов'язання за кредитним договором, унаслідок чого заборгованість підлягає стягненню з відповідачів, як спадкоємців ОСОБА_9, відповідно до їх часток у прийнятій спадщині. Доводи відповідачів про те, що заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 1 лютого 2011 року стягнуто з ОСОБА_9 та ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором та звернуто стягнення на предмет іпотеки, безпідставні тому, що сторони не приступили до виконання зазначеного судового рішення, уклавши про це додаткову угоду до кредитного договору. 16 березня 2013 року з відповіді П'ятої київської державної нотаріальної контори банку стало відомо, що позичальник за спірним кредитним договором ОСОБА_9 померла, а з претензією до відповідачів, як спадкоємців позичальника, ПАТ «Універсал Банк» звернулося 26 лютого 2013 року, тобто у межах шести місяців від дня, коли банк дізнався про відкриття спадщини.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банком, як кредитором спадкодавця, не дотримано встановлений положеннями статті 1281 ЦК України строк на звернення з вимогою до них, як спадкоємців ОСОБА_9 Крім того, судами належним чином не досліджено розмір заборгованості за спірним кредитним договором, оскільки заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 1 лютого 2011 року, що набрало законної сили, заборгованість за спірним кредитним договором вже була стягнута та звернуто стягнення на предмет іпотеки. Вказане рішення суду є обов'язковим до виконання згідно закону, тому апеляційний суд невірно вказав, що воно не обов'язкове.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 1 лютого 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_9 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 78 тис. доларів США терміном до 1 лютого 2025 року зі сплатою 13,45 % річних.

1 лютого 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_9 укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, що належала іпотекодавцю на підставі договору дарування.

1 лютого 2008 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов'язання по вказаному кредитному договору.

21 грудня 2011 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_7 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язалася солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов'язання по вказаному кредитному договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 26 січня 2012 року.

Спадщину після смерті ОСОБА_9 на підставі трьох свідоцтв про право на спадщину за законом від 6 березня 2014 року прийняли її чоловік - ОСОБА_5, та її дочки: ОСОБА_6, ОСОБА_7

ПАТ «Універсал Банк» зазначало про те, що відповідно до статей 1281, 1282 ЦК України ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, як спадкоємці ОСОБА_9, які прийняли спадщину, зобов'язані погасити перед банком, як кредитором спадкодавця, заборгованість за кредитним договором від 1 лютого 2008 року у розмірі 48 045 доларів США.

Згідно з частиною другою статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Аналіз вищевказаного положення закону свідчить про те, що недотримання кредитором спадкодавця зазначених строків пред'явлення вимоги до спадкоємців, позбавляє його права вимоги до останніх (строк є преклюзивним і поновленню не підлягає).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року не перевірив, чи підтверджено ПАТ «Універсал Банк» належними та допустимими доказами, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року), факт того, коли саме банку стало відомо про смерть позичальника ОСОБА_9, оскільки позивач посилався лише на претензію направлену ним до нотаріальної контори 11 січня 2013 року, а не те, коли банку стало відомо про смерть позичальника, що і є предметом доказування у цій справі.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У частині першій статті 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, неналежне виконання (стаття 610 ЦК України).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року належним чином не встановив розмір заборгованості відповідачів перед банком за спірним кредитним договором.

Апеляційний суд у порушення вимог статті 316 ЦПК України 2004 року не звернув уваги на доводи відповідачів про те, що заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 1 лютого 2011 року, що набрало законної сили, заборгованість за спірним кредитним договором станом на 9 серпня 2010 року вже була стягнута та звернуто стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 75 975 доларів 43 центи США.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов'язковість судового рішення.

Відповідно до вимог статті 14 ЦПК України 2004 року судові рішення, що набрали законної сили,обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, посилання апеляційного суду на те, що сторони не приступили до виконання зазначеного судового рішення, а значить рішення суду є необов'язковим, так як у подальшому укладалась додаткова угода до кредитного договору, є порушенням вищевказаних вимог процесуального закону, оскільки правочин не може скасовувати обов'язковість виконання рішення суду та не свідчить про те, що спір щодо кредитної заборгованості не вирішено і ця сума має бути врахована.

Таким чином, апеляційному суду необхідно належним чином дослідити розмір заборгованості за спірним кредитним договором, її розрахунок, перевірити чи входить у суму цієї заборгованості (48 045 доларів США) сума заборгованості, що вже була стягнута зазначеним вище судовим рішенням, оскільки повторне її стягнення є неможливим.

При цьому, стягуючи кредитну заборгованість, апеляційний суд взагалі не визначив цю заборгованість, на яку дату, з яких розрахунків вона складається, а вказав лише про вартість спадкового майна, що не є розміром кредитної заборгованості, яка визначається згідно умов договору та вимог закону.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, чинного на час розгляду справи, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Відповідно до статті 335 ЦПК України 2004 року суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому суд касаційної інстанції не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Згідно з пунктами 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 4 квітня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк