Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 468/1517/15-ц

провадження № 61-8638св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 квітня 2016 року у складі судді Янчук С. В. та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 28 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О., Локтіонової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк) про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними.

Позов мотивовано тим, що 21 березня 2008 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № NKT0GA, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 11 300 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць від суми залишку заборгованості у строк до 21 березня 2018 року.

Додаткові угоди з додатками до вказаного кредитного договору замість підпису повноважної особи та відтиску печатки відповідача містять факсимільне відтворення підпису голови правління ПАТ КБ «ПриватБанк» - Дубілета О. В. та факсимільне відтворення відтиску печатки ПАТ КБ «ПриватБанк».

Умови додаткових угод є несправедливими в частині безпідставного збільшення відсоткової ставки, щомісячного фіксованого платежу, не мають детального розпису сукупної вартості кредиту та положення додаткових угод не відповідають вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 203, 207, 208, 215, 218, 236, 1054, 1055 ЦК України, пункту 3.4 розділу 3 постанови Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (далі - Правила НБУ), тому позивач просив визнати їх недійсними з моменту укладення.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 квітня 2016 року у позові відмовлено. Додатковим рішенням цього ж суду від 13 липня 2016 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони дійшли згоди про використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису.

Відповідно до рішення Баштанського районного суду від 16 квітня 2015 року, яке сторонами не оскаржувалося, було встановлено, що ОСОБА_3 у судовому засіданні підтвердив та визнав факт укладення кредитного договору з позивачем та додаткових угод до нього, тому позивачу було достеменно відомо, про існування додаткової угодиза його підписом.

Заперечуючи проти позову, відповідач просив суд застосувати позовну давність, оскільки позов ОСОБА_3 до суду надійшов 07 вересня 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України. Тому у позові ОСОБА_3 необхідно відмовити у зв'язку із пропуском строку звернення до суду.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 28 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 квітня 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову в позові, виходив з того, що права позивача як споживача кредитних послуг порушено не було, тому відсутні підстави вважати порушеними положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), пункту 3.4. розділу 3 постанови Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

З огляду на зазначене ухвалене рішення суду першої інстанції про відмову в позові з підстав пропуску позовної давності є незаконним, до того ж трирічний строк на оспорення додаткових угод № 2 і 3 не сплинув. Тому відповідно до пункту 4 частини першої статті 309 ЦПК України 2004 року рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові за його безпідставністю.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанції, у якій просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

06 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3

27 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.

14 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що у додаткових угодах № 1 та 3 безпідставно збільшено суму щомісячного погашення заборгованості, а у додатковій угоді № 2 безпідставно збільшено суму наданого кредиту.

Пунктом 2.3.1 кредитного договору передбачено підстави та умови збільшення процентної ставки за кредитом, виникнення яких відповідачем не доведено, а до укладених додаткових угод детальні розписи сукупної вартості кредиту сторонами не узгоджувались, тому відсутня можливість визначення підстав збільшення щомісячного фіксованого платежу.

З огляду на зазначене при укладенні додаткових угод не зазначено детальні розписи сукупної вартості кредиту, безпідставно збільшувалась процентна ставка за кредитом, безпідставно збільшувалась сума наданого кредиту, безпідставно збільшувалися щомісячні фіксовані платежі, що свідчить про порушення вимог статті 11 Закону та Правил НБУ.

Судами першої та апеляційної інстанції не з'ясовано фактичних обставин, на які посилався позивач на підтвердження позову.

Матеріали справи свідчать про відсутність письмової згоди сторін щодо відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису, тому додатковими угодами порушено вимоги про додержання письмової форми укладення правочину та вони є недійсними з моменту укладення.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_3 без задоволення, а судових рішень - без змін.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 21 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № NKT0GA, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 11 300 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць від суми залишку заборгованості у строк до 21 березня 2018 року.

Сторонами вносились зміни до кредитного договору, зокрема:

- 20 липня 2011 року укладено додаткову угоду з додатком № 1, в якій передбачено, що сума заборгованості позивача, яка виникла станом на 20 липня 2011 року, зменшується на 1 511,65 долара США пені, збільшуються розміри щомісячного платежу до 219,31 долара США та відсоткової ставки за користування кредитом на 0,26 %;

- 31 травня 2013 року укладено додаткову угоду № 2 з додатком, в якій передбачено, що сума заборгованості позивача, яка виникла станом на 31 травня 2013 року, зменшується на 1 529,58 долара США пені та збільшується розмір щомісячного платежу до 228,95 долара США;

- 25 червня 2014 року укладено додаткову угоду № 3 з додатком, в якій передбачено, що сума заборгованості позивача, що виникла станом на 25 червня 2014 року, зменшується на 1 212,96 долара США пені, а розмір щомісячного платежу збільшується до 297,78 долара США.

У зазначених вищедодаткових угодах № 1, 2, 3 до кредитного договору сторони у пункті 10 досягли згоди про використання банком факсимільного відтворення підпису голови правління та відтворення відбитку печатки банку технічними друкованими пристроями.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналіз положень статті 18 Закону дає підстави дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що при укладенні кредитного договору та оспорених додаткових угод до нього позивач отримав повну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, що підтверджується його підписами на відповідних додатках (т. 1, а. с. 8, 11, 14, 16), а також умовами договорів, в яких містяться дані про розмір відсоткової ставки, щомісячних платежів та комісій.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив доводи позивача, що збільшення відсоткової ставки за кредитом на 0,26 % та щомісячних платежів є несправедливими умовами, оскільки банк одночасно зменшив заборгованість зі сплати пені.

Згідно з частиною третьою статті 207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що вказані додаткові угоди до кредитного договору укладені ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 у письмовій формі, за домовленістю сторін відповідачем при вчиненні цих правочинів використано факсимільне відтворення підпису уповноваженої особи та печатки банку, що узгоджується з положеннями частини третьої статті 207 ЦК України.

Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи та застосував норми ЦК України до спірних правовідносин.

У позовній заяві як на підставу позову ОСОБА_3 посилався на те, що укладення додаткових угод здійснено з порушенням законодавства щодо укладення правочину в письмовій формі.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не з'ясував обставин, на які посилався позивач як на підставу визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції встановив, що сторони дійшли згоди про використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання електронного підпису.

Такі ж обставини було встановлено й апеляційним судом, який відмовив у позові за його безпідставністю.

Інші доводи касаційної скарги були перевірені апеляційним судом і зводяться до незгоди із судовими рішеннями.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини, тому Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409-416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик