РЕНІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Провадження № 2/510/81/18

Справа № 510/1013/14-ц

31.10.2018 року м. Рені Одеської області

Ренійський районний суду Одеської області у складі

Головуючого судді Гончарової-Парфьонової О.О.

При секретарі Міхайліченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Рені Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 /третя особа - Ренійська районна державна нотаріальна контора/ про визнання заповіту недійсним, -

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її бабуся - ОСОБА_3, після смерті якої залишилась спадщина у вигляді права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. На день смерті ОСОБА_3 з нею проживав батько позивача - ОСОБА_4, що підтверджується будинковою книгою з реєстрації, від спадщини ОСОБА_4 не відмовлявся, а тому вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 22 травня 2000 року інша 1/2 частина вказаної квартири належала батькові позивача ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача - ОСОБА_4, після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді права власності на квартиру АДРЕСА_1.

За життя померлий не склав заповідальне розпорядження, а тому спадкоємство здійснюється за законом. Єдиним спадкоємцем першої черги на майно ОСОБА_4 є його донька - ОСОБА_1.

У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Через деякий час позивач звернулася до державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, однак, 28 квітня 2014 року, своєю постановою, державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Заочним рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 16 липня 2015 року по цивільній справі № 510/1013/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено та визнано за нею в порядку спадкування за законом право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року вказане заочне рішення було скасовано.

27 лютого 2017 року позивачем по справі було заявлено відвід головуючому судді Дудник В.І., який було задоволено ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 27 лютого 2017 року, а справу було повернуто до канцелярії для автоматизованого перерозподілу відповідно до вимог ст. 11-1 ЦПК України.

Після повторного автоматизованого розподілу судової справи її було передано на розгляд судді Гончарової-Парфьонової О.О.

Ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 05 липня 2017 року вказана цивільна справа була прийнята до провадження суддею Гончаровою-Парфьоновою О.О., судовий розгляд цивільної справи було розпочато спочатку.

08 листопада 2017 року відповідач ОСОБА_2 - донька померлої ОСОБА_3 та тітка ОСОБА_1, подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 / третя особа - Ренійська районна державна нотаріальна контора/ про визнання заповіту недійсним.

Позивач за первісним позовом у судове засідання з'явилася, первісний позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити - визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, проти задоволення зустрічного позову заперечувала в повному обсязі. ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_3 в останні місяці життя хворіла, але була абсолютно контактною, розмовляла, розуміла що говорила, відповідала на питання, впізнавала людей та називала їх по іменам. тобто була у свідомості та дійсно бажала скласти заповіт на сина ОСОБА_4

Представник позивача за первісним позовом - адвокат ОСОБА_6 до судового засідання з'явилася, первісний позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити - визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 та її представник проти задоволення зустрічного позову заперечували в повному обсязі, зважаючи на те, що оскаржуваний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області Букатич Е.В., заповіт за своєю формою та змістом повністю відповідає вимогам закону, оскільки при його складанні були виконані всі вимоги ст. ст. 1248, 1252, 1253 ЦК України. Крім того, представник позивача за первісним позовом вказав, що відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб чиї цивільні права або інтереси порушені. Стороною позивача за зустрічним позовом, на думку представника позивача за первісним позовом ОСОБА_6, не було надано доказів того, що ОСОБА_3 під час складання заповіту на ім'я ОСОБА_4 була неспроможна розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому відсутні підстави для визнання вказаного заповіту недійсним.

Відповідач за первісним позовом у судове засідання з'явилася, позовні вимоги позивача за первісним позовом визнала частково, проти визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 22 травня 2000 року не заперечувала, позовні вимоги щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, що перейшла ОСОБА_4 відповідно до заповіту після смерті його матері ОСОБА_3 просила залишити без задоволення. Також ОСОБА_2 просила задовольнити зустрічний позов, визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 16 березня 2010 року, зареєстрований у реєстрі за № 787.

Крім того, у судових дебатах відповідачем за первісним позовом була спроба уточнити позовні вимоги за зустрічним позовом, заявивши вимоги про визнання заповіту недійсним та визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка залишилась після смерті її матері.

Також відповідач за первісним позовом пояснила, що в останні місяці життя ОСОБА_3 вона проживала разом з матір'ю, доглядала за нею, забезпечувала її продуктами харчування, ліками.

ОСОБА_2 звернула увагу суду на те, що у її матері була зламана шийка стегна, що вплинуло на дієздатність останньої та призвело до того, що ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій.

Представник відповідача за первісним позовом - адвокат ОСОБА_9 у судове засідання з'явився, також просив частково задовольнити первісний позов. Позовні вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити: визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 16 березня 2010 року, зареєстрований в реєстрі за № 787 року. Представник ОСОБА_2 наполягав, що ОСОБА_3 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними зважаючи на свій стан здоров'я, а тому не усвідомлювала значення складеного нею заповіту та не розуміла його правових наслідків.

Представник третьої особи за зустрічним позовом - державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області Букатич Е.В. - у судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не відомі, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалася належним чином. Однак, раніше Букатич Е.В. надала особисті пояснення, в яких зазначила, що 16 березня 2010 року вона здійснила виїзд до будинку заповідача, оскільки ОСОБА_3 була особою похилого віку та хворіла, з метою посвідчення заповіту.

Букатич Е.В. пояснила, що на момент складення заповіту ОСОБА_3 розуміла питання, які задавала їй нотаріус та відповідала на них. Як вказала нотаріус, заповіт був складений 16 березня 2010 року, однак, заповідач була ослабла, тому він був підписаний від імені іншої особи, вказана процедура передбачена законодавством. При складанні заповіту були присутні два свідки та виконавець заповіту, яким були роз'яснені їх права та обов'язки. Заповіт був складений та оголошений вголос свідками та ОСОБА_3, яка підтвердила, що вона згодна із його текстом. Після чого текст заповіту був підписаний виконавцем та свідками. Дієздатність особи перед складанням заповіту була встановлена нотаріусом шляхом спілкування з ОСОБА_3, оскільки заповідач дійсно розуміла про що в неї питають та пояснювала, що розуміє наслідки складання вказаного заповіту. Також нотаріус зазначила, що під час спілкування з ОСОБА_3, остання досить зрозуміло та чітко визначала свою позицію, бажала скласти заповіт на свого сина ОСОБА_4, у зв'язку з чим її волевиявлення було виконано. Заповіт був складений з виконанням усіх вимог діючого законодавства України.

Суд, заслухавши позивача та відповідача за первісним позовом, а також їх представників, розглянувши матеріали справи та проаналізував наявні докази і пояснення свідків та третьої особи за зустрічним позовом, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічна позовна заява - залишенню без задоволення з наступних підстав.

Дійсно, як встановлено в судовому засіданні, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся ОСОБА_1- ОСОБА_3, після смерті якої залишилась спадщина у вигляді права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. На день смерті ОСОБА_3 з нею проживав батько позивача - ОСОБА_4, що підтверджується будинковою книгою з реєстрації, від спадщини ОСОБА_4 не відмовлявся, а тому вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Крім того, час життя ОСОБА_3 залишила заповіт від 16 березня 2010 року, яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, заповідала сину - ОСОБА_4.

Таким чином, відповідно до вказаного заповіту, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 перейшло ОСОБА_4, що, в свою чергу, підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 05 вересня 2013 року, спадкова справа № 265/13, зареєстровано в реєстрі за № 1507.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 22 травня 2000 року інша 1/2 частина вказаної квартири вже належала батькові ОСОБА_1 - ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача - ОСОБА_4, після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді права власності на квартиру АДРЕСА_1.

За життя померлий не склав заповідальне розпорядження, а тому спадкоємство здійснювалося за законом.

Згідно із п. 20 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК України. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Таким чином, єдиним спадкоємцем першої черги на майно ОСОБА_4 є його донька - ОСОБА_1.

У встановлений законом шестимісячний строк ОСОБА_1звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Частиною 1 ст. 1269 ЦПК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦПК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Прийняття спадщини є фактом, який відображає волю спадкоємця отримати майно після смерті спадкодавця. Тобто ОСОБА_1 прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦПК України, оскільки її воля, як спадкоємця за законом, була виражена у її діях щодо подачі відповідної заяви до нотаріуса.

Через деякий час ОСОБА_1 звернулася до державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, однак, 28 квітня 2014 року, своєю постановою, державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

У підтвердження своїх позовних вимог, позивач надала суду копії документів, які підтверджують: право власності та видавалися на ім'я померлого ОСОБА_4, копію заповіту на ОСОБА_4, підтвердження родинного зв'язку позивача з померлим ОСОБА_4, звернення позивача у встановлений законом строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, та інші докази, що підтверджують обґрунтованість позовних вимог, а відсутність правовстановлюючих документів не може бути підставою для невизнання права власності за спадкоємцем.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права.

У свою чергу, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв'язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Розглянувши всі наявні докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та законними, надані документи у повному обсязі підтверджують правопомерлого ОСОБА_4 на спірне спадкове майно, єдиним спадкоємцем першої черги якого є ОСОБА_1, а тому первісний позов має бути задоволено.

08 листопада 2017 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 /третя особа - Ренійська районна державна нотаріальна контора/ про визнання заповіту недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що квартира АДРЕСА_1 в рівних частинах (по 1/2 кожному) належала її матері - ОСОБА_3 та її братові - ОСОБА_4

06 червня 2000 року померла ОСОБА_3, після її поховання, ОСОБА_2 продовжувала мешкати в спірній квартирі, до нотаріальної контори за оформленням свідоцтва про право на спадщину відповідач за первісним позовом не зверталась оскільки була впевнена, що в будь-який час може звернутися та отримати спадщину від матері. Суперечок з братом стосовно прийняття спадщини після смерті матері не виникало.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер брат ОСОБА_2 - ОСОБА_4, після його смерті відповідач за первісним позовом поштою надіслала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та продовжила мешкати в спірній квартирі.

16 березня 2016 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 лист про необхідність звільнення нею квартири АДРЕСА_1. З вказаного листа відповідач за первісним позовом дізналась що Ренійським районним судом Одеської області було прийнято заочне рішення на користь ОСОБА_1 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно. Вказаним рішенням за ОСОБА_1 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_4, померлому ІНФОРМАЦІЯ_3.

Однак ОСОБА_2 вважає себе законною спадкоємицею на майно померлої ОСОБА_3

Дослідуючи матеріали справи, судом було встановлено, що померла ОСОБА_3 залишила заповіт від 16 березня 2010 року, яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, вона заповідала сину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У зв'язку з хворобою та неможливістю пересуватися заповідача ОСОБА_3 заповіт було складено за адресою: АДРЕСА_1.

Заповіт було складено та підписано у присутності державного нотаріуса Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області Букатич Е.В, його було прочитано уголос заповідачем до його підписання у присутності запрошених нею свідків ОСОБА_10, що мешкає за адресою: АДРЕСА_2, та ОСОБА_11, що мешкає за адресою: АДРЕСА_6.

Також, у зв'язку з хворобою ОСОБА_3, вона власноруч підписати заповіт не змогла, на її особисте прохання та в присутності нотаріуса і свідків, текст цього заповіту на двох примірниках підписано гр. ОСОБА_12, яка зареєстрована та мешкає в АДРЕСА_3.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ч. 1-3 ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем; якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Частиною 4 ст. 207 ЦК України передбачено, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1253 ЦК України, на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою.

Судом встановлено, що форма заповіту, дійсність якого оспорюється позивачем за зустрічним позовом, відповідає вимогам ч. 1-3 ст. 1247 ЦК України (загальні вимоги до форми заповіту), зокрема:

- заповіт складено у письмовій формі;

- у заповіті зазначено місце та час його складення;

- заповіт підписаний особою, яка обрана заповідачем - громадянкою ОСОБА_12 та двома свідками: ОСОБА_10 та ОСОБА_11, відповідно до вимог ч. 4 ст. 207 ЦК України;

- заповіт посвідчений державним нотаріусом Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області Букатич Е.В.

Як вбачається із роз'яснень викладених у п. 16 ч. 2 та п. 17 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, під час здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус зобов'язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони.

Нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю. Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз'яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз'яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

У разі якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати правочин і заяву або інший документ підписує інша фізична особа, нотаріус установлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього.

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом.

Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках.

Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю.

Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт.

Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, місце проживання та інші.

Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Отже, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області Букатич Е.В. діяла в межах своїх повноважень та згідно із законом, не порушуючи прав жодних із учасників вчинення правочину.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України).

Підставою для визнання заповіту недійсним може бути непросто хвороба, навіть, важка, а абсолютна неспроможність заповідача в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (Постанова ВСУ № 343/1571/14-ц від 26 жовтня 2016 року).

Заповіт визнається недійсним тільки у випадку, коли заповідач при складанні заповіту абсолютно неспроможний усвідомлювати значення своїх дій та не може керувати ними (Постанова ВСУ від 29 лютого 2012 року).

Згідно з положеннями ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Згідно із п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 цього Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Однак, суду не надано доказів того, що волевиявлення заповідача ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало її волі, навпаки, надані суду докази свідчать про те, що ОСОБА_3 на час складання заповіту не мала таких захворювань, які могли б їй заважати чітко усвідомлювати свої дії.

Суд критично ставиться до висловлюваній відповідача за первісним позов, щодо того, що перелом шийки стегна може призвести до втрати особою спроможності усвідомлювати наслідки своїх дій, а також призвести до втрати дієздатності.

Також у судовому засіданні були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що її мати - ОСОБА_11 була присутня при складенні заповіту ОСОБА_3 в якості свідка, померла мала намір залишити квартиру обом своїм дітям; ОСОБА_2 не заперечувала проти складення заповіту на ОСОБА_4, який проживав з матір'ю. Свої показання вказаний свідок давала зі слів своєї матері.

Свідок ОСОБА_11, зазначила, що вона була присутня при складанні заповіту, пояснила, що в момент підписання заповіту ОСОБА_3 знаходилась в іншій кімнаті, заповіт був оформлений на ОСОБА_4 з метою подальшого переоформлення отриманого майна по заповіту на ОСОБА_2 Свідок також зазначила, що спірна квартира повинна, на її думку, належати двом дітям ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_14 - колишня сусідка ОСОБА_2 пояснила, що ОСОБА_2 поживала за адресою: АДРЕСА_4, цей будинок належав ОСОБА_3, потім вказаний будинок було продано.

Свідок ОСОБА_15 - мати позивача за первісним позовом, яка до 2011 року була дружиною ОСОБА_4, зазначила, що ОСОБА_2 не допомагала матері, проживала окремо, за адресою АДРЕСА_4. ОСОБА_4 проживав з матір'ю у квартирі АДРЕСА_1, він підтримував її матеріально та морально, за допомогою ОСОБА_15 ОСОБА_4 знайшов жінку, яку наняв для того, щоб вона допомагала йому слідкувати за ОСОБА_3 При складені заповіту ОСОБА_15 не була присутня, але вона знала, що ОСОБА_3 бажає залишити свою частину вказаної квартири сину.

Свідок ОСОБА_10 - зазначив, що у 2010 році за проханням ОСОБА_4 він на своїй машині привіз нотаріуса по місту проживання мами ОСОБА_4, де було складено заповіт, він виступав свідком при складенні заповіту. ОСОБА_3була у свідомості, вона бажала скласти заповіт на сина - ОСОБА_4, ініціатором складання заповіту була ОСОБА_3, на момент смерті ОСОБА_3 та після її смерті ОСОБА_4 проживав у квартирі АДРЕСА_1.

Дослідивши пояснення свідків, а також пояснення державного нотаріуса, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що померла ОСОБА_3 була у свідомості в момент складення заповіту, розуміла значення своїх дій щодо складання заповіту, бажала залишити свою частку спірної квартири саме сину ОСОБА_4

Щодо ствердження стосовно того, що існувала усна домовленість між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про те, що після того як ОСОБА_4 вступить в права спадкування після смерті матері, він передасть отриману по заповіту частку спірної квартири своєї сестрі, то суд зазначає, що факт існування вказаної домовленості не підтверджується жодним доказом, а тому не може бути прийнятим судом до уваги.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 79 ЦПК України вказує на достовірність доказів, тобто на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Посилання позивача за зустрічним позовом на те, що ОСОБА_3 не могла усвідомлювати свої дії, керувати ними та взагалі розуміти що відбувається навколо неї є безпідставними, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Що стосується ствердження представника позивача за зустрічним позовом - адвоката ОСОБА_9 стосовно того, що ними було заявлено клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи для вирішення питання про можливість ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту, суд звертає увагу на те, що дане клопотання не було оформлено та заявлено у відповідності до вимог чинного законодавства, а також не був сплачений судовий збір за нього. Крім того, на численні звернення суду до учасників судового процесу щодо наявності у них будь-яких клопотань та заяв, позивач за зустрічним позовом та її представник ніяк не реагували.

Суд вважає, що за період розгляду справи у ОСОБА_2 та її представника було достатньо часу для надання належним чином оформленого клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно із ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину, який повинен ґрунтуватися на об'єктивних даних про стан здоров'я заповідача.

Позивачем за зустрічним позовом не було надано суду доказів, які б свідчили про недієздатність заповідача під час складання заповіту.

Отже, судом встановлено, що під час складання заповіту волевиявлення заповідача ОСОБА_3 було вільним і відповідало її волі, ніякого стороннього тиску на заповідача в момент складення заповіту не було.

З огляду на вищенаведене, суд доходить до висновку, що підстави для визнання заповіту недійсним, передбачені ч. 1 ст. 225 ЦК України, відсутні, також відсутні докази того, що складання заповіту проведено проти волі ОСОБА_3 відповідно до приписів ст. 231 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 2 ст. 203 ЦК України, визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Виходячи з вище наведеного, суд дійшов до висновку, що оспорюваний заповіт відповідає всім вимогам, що до нього ставляться, і судом не було встановлено порушень при складанні заповіту, на підставі яких він підлягає визнанню недійсним.

На підставі викладеного суд вважає, що зустрічний позов є не доведеним, а тому у його задоволенні потрібно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 13, 18, 81, 89, 133, 141, 206, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 /третя особа - Ренійська районна державна нотаріальна контора/ про визнання заповіту недійсним - залишити без задоволення.

Повний текст рішення було складено 12 листопада 2018 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.О. Гончарова-Парфьонова