Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 175/130/16-ц

провадження № 61-5435св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - Дніпропетровський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Глущенко Н. Г., Деркач Н. М., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, третя особа - Дніпропетровський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (далі - Дніпропетровський ВДВС, державна виконавча служба), про звільнення майна з-під арешту.

Позивач в обґрунтування позову зазначив, що 30 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № DNК0GА00000054, згідно з умовами якого кредитор надав позичальнику кредит в розмірі 55 000, 00 дол. США. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_3 30 серпня 2007 року уклали договір іпотеки № DNК0GА00000054, відповідно до умов якого ОСОБА_3 надала в іпотеку нерухоме майно, квартиру, загальною площею 69, 2 кв. м, житловою площею 40, 9 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3, ОСОБА_4 та неповнолітньому ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності. 13 жовтня 2011 року державним виконавцем Олійник І. В. під час примусового виконання виконавчого провадження № 29185183 на користь юридичних та фізичних осіб про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 накладено арешт на все майно, що належить їй на праві власності, відповідно й на майно, що є предметом іпотеки. Договір іпотеки укладений 30 серпня 2007 року, постанова про накладення арешту була ухвалена 13 жовтня 2011 року, тобто після того, як було укладено договір іпотеки.

Посилаючись на те, що боржник ОСОБА_3 не виконала обов'язки та не повідомила державного виконавця про майно, що перебуває в заставі банку, порушила вимоги статті 6 Закону України «Про виконавче провадження», позивач просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 01 серпня 2016 року позов задоволено. Судом звільнено з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця Дніпропетровського ВДВС Олійник І. В. від 13 жовтня 2011 року за виконавчим провадженням № 29185183 на нерухоме майно, належне на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що право іпотеки у

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» виникло раніше, ніж ухвалено постанову державного виконавця про накладення арешту на майно ОСОБА_3, наявність арешту порушує право позивача на задоволення вимог за кредитним договором за рахунок предмета іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що власниками квартири є три особи, громадяни України, з яких двоє повнолітніх: ОСОБА_4 та ОСОБА_3, та один неповнолітній ОСОБА_5, тобто суд вирішив питання щодо права власності осіб, які не були залучені до участі у справі, як і не був залучений до участі у справі орган опіки та піклування, оскільки співвласник квартири ОСОБА_5 є неповнолітнім.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, банк просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з-під арешту та з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами у справі суд залучає боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно реалізоване. Судом апеляційної інстанції не встановлено, що двоє повнолітніх: ОСОБА_4 та ОСОБА_3, та один неповнолітній ОСОБА_5є боржниками у правовідносинах, за якими квартира, що належить їм на праві спільної сумісної власності, є предметом застави (іпотеки). На переконання заявника, висновок апеляційного суду про відмову у позові з підстав незалучення до справи згаданих осіб та органу опіки та піклування є помилковим та передчасним. Судом апеляційної інстанції не наведено мотивів, яким чином зняття арешту впливає на права та обов'язки ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та якими доказами це підтверджується.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 07 лютого 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2018 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 30 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № DNК0GА00000054, згідно з умовами якого кредитор надав позичальнику кредит в розмірі 55 000, 00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, встановленим кредитним договором.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитом, згідно з договором іпотеки від 30 серпня 2007 року № DNК0GА00000054 ОСОБА_3 надала в іпотеку банку нерухоме майно, квартиру, загальною площею 69, 2 кв. м, житловою площею 40, 9 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 що належить їй на праві власності.

Згаданий договір іпотеки укладено між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3, яка діяла від свого імені та як законний представник малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, який діяв за згодою матері ОСОБА_3

Згідно з постановою державного виконавця Олійник І. В. від 13 жовтня 2011 року про відкриття виконавчого провадження № 29185183 накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_3, стягувач - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», за виконавчим листом № 2-719, виданим 05 вересня 2011 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області про стягнення грошової суми у розмірі 75 200, 43 грн.

Відомості про наявність арешту предмета іпотеки підтверджувалися інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців від 14 грудня 2015 року.

За приписами статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною першою статті 578 ЦК України встановлено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

У статті 19 Закону України «Про заставу» передбачено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

При цьому за змістом частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 17 жовтня 2018 року у справі № 6-13цс14, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Порядок скасування арешту, накладеного в межах виконання рішення, встановлений статтею 60 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», відповідно до частини п'ятої якої у інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

У статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV передбачено право заставодержателя звернутися до суду про звільнення заставленого майна з-під арешту.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Способом захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує права відповідно до статті 16 ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов підлягає задоволенню, оскільки квартиру, загальною площею 69, 2 кв. м, житловою площею 40, 9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, було передано в іпотеку банку 30 серпня 2007 року, а оспорюваний арешт накладено державним виконавцем 13 жовтня 2011 року, тобто під час існування чинної застави. Обставин існування будь-якої іншої державної реєстрації іпотеки згаданої квартири до 30 серпня 2007 року судами не встановлено, а тому банк має переважне право перед іншими особами на задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна, перешкодою чому є наявний арешт.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що, задовольнивши позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд першої інстанції вирішив питання щодо права власності осіб, які не були залучені до участі у справі, оскільки під час вирішення питання про наявність обставин для звільнення майна з-під арешту суд не вирішував питання про право власності повнолітніх: ОСОБА_4, ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_5 на квартиру.

Аргументованими є доводи заявника про те, що судом апеляційної інстанції не наведено мотивів, яким чином зняття арешту з квартири впливає на права та обов'язки ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та якими доказами це підтверджується.

Верховний Суд виходить з того, що арешт майна завжди є обмеженням прав на нього. Оспорюваний арешт накладено не в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5, не за їх вимогою чи клопотанням, виконавче провадження, в якому накладено арешт, відкрито не з метою захисту їх прав та законних інтересів. Хоча зазначені особи були вправі вступити у судовий процес як треті особи з власної ініціативи, втім судом не встановлено факту порушення їх суб'єктивних прав рішенням суду про скасування арешту. Навпаки, фактично арешт існує не на користь стягувача у виконавчому провадженні, а на користь боржника та інших власників арештованого майна, оскільки наявність арешту перешкоджає реалізації іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на зазначене майно.

Верховний Суд встановив, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи нове рішення у справі про відмову у задоволенні позову, скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, а також принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного процесу.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

За правилом частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції, зокрема складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи, що касаційну скаргу задоволено, витрати за подання касаційної скарги у вигляді судового збору компенсуються заявнику за рахунок ОСОБА_3 у розмірі 826, 80 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2016 року скасувати.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 01 серпня 2016 рокузалишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» 826, 80 грн судового збору у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик