Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 199/12915/13-ц

провадження № 61-6353 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В.,

Хопти С. Ф.,Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Дніпропетровська міська рада, ОСОБА_5, Амур-Нижньодніпровська районна у м. Дніпропетровську рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_5 та Дніпропетровської міської ради на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Якименко Л. Г. від 16 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Прозорової М. Л., Максюти Ж. І., Макарова М. О., від 4 жовтня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_5, Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради про визнання незаконними рішень, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку та відновлення меж земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником 56/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, яке розташоване на земельній ділянці, що межує по цій же вулиці із домоволодінням АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_5

У 2013 році йому стало відомо, що комісія, з висновками якої погодилася райрада, прийнявши рішення від 29 грудня 2011 року «Про вирішення спору з питань суміжного землекористування домоволодінь АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1», про засідання належним чином його не повідомляла, у зв'язку з чим він був позбавлений можливості надати свої пояснення та заперечення з цього приводу. Рішенням Дніпропетровської міської ради від 26 грудня 2012 року «Про передачу у власність та оренду земельних ділянок громадянам у м. Дніпропетровську» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та передано безоплатно громадянину ОСОБА_5 земельну ділянку по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 0,0471 га для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд. 24 квітня 2013 року на підставі вказаного рішення міськради ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку. Посилаючись на те, що з ним, як із користувачем суміжної земельної ділянки, межі розташування переданої ОСОБА_5 земельної ділянки ніхто не погоджував, між ним та

ОСОБА_5 тривалий час має місце спір щодо визначення розмірів та конфігурацій суміжних земельних ділянок, просив визнати незаконними рішення Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради від 29 грудня 2011 року «Про вирішення спору з питань суміжного землекористування домоволодінь АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1», рішення Дніпропетровської міської ради від 26 грудня 2012 року «Про передачу у власність та оренду земельних ділянок громадянам у

м. Дніпропетровську», в частині передачі у власність ОСОБА_5 земельної ділянки, визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24 квітня 2013 року, скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку, відновити межі земельних ділянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2015 року позов ОСОБА_6, правонаступником якого є ОСОБА_4, задоволено частково.

Визнано незаконним рішення Амур-Нижньодніпровської районної у

м. Дніпропетровську ради від 29 грудня 2011 року «Про вирішення спору з питань суміжного землекористування домоволодінь АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1».

Визнано незаконним рішення Дніпропетровської міської ради від 26 грудня 2012 року «Про передачу у власність та оренду земельних ділянок громадянам у м. Дніпропетровську», в частині передачі у власність

ОСОБА_5 земельної ділянки АДРЕСА_2.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно

від 24 квітня 2013 року, згідно з яким ОСОБА_5 на праві власності належить земельна ділянка АДРЕСА_2 (кадастровий номер НОМЕР_2), та скасовано реєстрацію права власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_5

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 229 грн 40 коп. судового збору та 7 104 грн за проведення експертизи, а всього 7 333 грн 40 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що передача ОСОБА_5 спірної земельної ділянки відбулася без погодження меж із суміжним землекористувачем, який не був повідомлений про розгляд цього питання комісією, що є порушенням вимог статті 198 ЗК України.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня

2016 року залучено до участі у справі в якості позивача правонаступника ОСОБА_6 - ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 жовтня

2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення з Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_5, Амур-Нижньодніпровської районної у

м. Дніпропетровську ради на користь ОСОБА_4 судових витрат по

2 444 грн 47 коп. з кожного. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що між сторонами був наявний спір з приводу незаконно збудованого власником домоволодіння

АДРЕСА_2 сараю, який був розташований на межі їх земельних ділянок та який рішенням суду було зобов'язано ОСОБА_5 знести. ОСОБА_6 не був належним чином повідомлений про час засідання комісії з питань розгляду земельного спору, на якому вирішувалося питання суміжного землекористування домоволодінь АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, що свідчить про порушення прав позивача. Крім того, інвентаризація меж вказаних земельних ділянок не проводилася.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення в частині задоволених позовних вимог із ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову та в частині розподілу судових витрат рішення суду апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оспорюваними позивачем рішеннями органів місцевого самоврядування його права та законні інтереси як користувача земельної ділянки порушені не були. Його земельна ділянка збільшилася на 11 кв.м не за рахунок земельної ділянки позивача, а за рахунок земельних ділянок інших сусідів. Розмір земельна ділянки позивача залишився незмінним. Вказує, що позивача належним чином було повідомлено про засідання комісії з вирішення спору щодо суміжного землекористування, однак на засідання 30 листопада 2011 року він не з'явився за станом здоров'я, а на повторне засідання

5 грудня 2011 року не з'явився без повідомлення причин, проте відсутність однієї із сторін без поважних причин при повторному розгляді земельного спору не зупиняє його розгляд і прийняте рішення. Вважає помилковим посилання судів на судові рішення, якими була встановлена незаконність побудови ним сараю на межі земельної ділянки позивача, оскільки ці рішення ніяким чином не впливають на вирішення спору щодо визначення меж суміжних земельних ділянок. Зазначає, що при розподілі судових витрат, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою вимоги закону щодо його визначення за принципом пропорційності задоволених позовних вимог.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Дніпропетровська міська рада просить скасувати судові рішення в частині задоволення позовних вимог про скасування рішення міськради від 26 грудня 2012 року «Про передачу у власність та оренду земельних ділянок громадянам

м. Дніпропетровська», в частині передачі у власність ОСОБА_5 спірної земельної ділянки із ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення міськради прийнято із дотриманням чинного законодавства, в межах наданих повноважень, на підставі заяви ОСОБА_5, з дотриманням усіх необхідних процедурних норм. Вказує, що судами не враховано факту ненадання позивачем доказів на підтвердження порушення його прав та законних інтересів як користувача земельної ділянки.

У січні 2017 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення на вищевказані касаційні скарги, в яких вона посилалася на те, що ОСОБА_5 отримав у власність земельну ділянку межі, якої не погодив із позивачем як сусіднім землекористувачем, що є порушенням його прав. Дніпропетровська міська рада погодила технічну документацію, яка не відповідає вимогам земельного законодавства, а тому суди дійшли обґрунтованого висновку про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування в частині передачі ОСОБА_5 спірної земельної ділянки.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

6 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 належало

56/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, які розташовані на земельній ділянці, що межує із домоволодінням АДРЕСА_2, власником якого є відповідач ОСОБА_5

Згідно з архівним витягом Державного архіву Дніпропетровської області від 2 липня 2012 року № С-139-2012 за власниками домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстрована земельна ділянка площею 459 кв.м на підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих від 13 липня 1976 року.

За власником домоволодіння АДРЕСА_2 була зареєстрована земельна ділянка площею

457 кв.м.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 1986 року було визначено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та виділено у користування ОСОБА_8 205 кв.м., ОСОБА_6 262 кв.м.

Відповідно до протоколу засідання комісії з питань розгляду земельних спорів від 5 грудня 2011 року комісія установила, що відповідно до плану інвентаризації земельної ділянки по АДРЕСА_2, виконаного

приватним підприємцем Предко, площа земельної ділянки домоволодіння становить 471 кв.м по фактичному користуванні, фактична межа між домоволодіннями АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 не переміщалась, так як житловий будинок та господарські побудови розташовані по межі. Комісією вирішено узгодити межу між домоволодіннями АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню огорожі.

Рішенням Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради

від 29 грудня 2011 року №18/10-6 «Про вирішення спору з питань суміжного землекористування домоволодінь АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1» вирішено погодитися з висновком комісії з питань розгляду земельного спору домоволодінь АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, які викладені у протоколі від 5 грудня 2011 року.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 26 грудня 2012 року

№ 75/30 «Про передачу у власність та оренду земельних ділянок громадянам у м. Дніпропетровську» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та передано безоплатно ОСОБА_5 земельну ділянку по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 0,0471 га для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд.

На підставі рішення міськради, 24 квітня 2013 року ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_6 зазначав, що порушення його прав відбулося у зв'язку із неповідомленням його про вирішення спору з питань суміжного землекористування домоволодінь АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

За змістом статті 91 ЗК України власники земельних ділянок, зокрема, зобов'язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно зі статтею 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з частинами другою, третьою статті 158 ЗК України виключно судом вирішується земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

За змістом статті 391 ЦК України та статті 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

За таких обставин можна зробити висновок про те, що порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду зазахистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2012 року задоволено позов ОСОБА_6 та зустрічний позов ОСОБА_5 в частині знесення сараїв, розміщених на межі земельних ділянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1.

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи

від 29 травня 2015 року, проведеної Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку АДРЕСА_2 не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування, Дніпропетровська міська рада рішенням від 26 грудня 2012 року затвердила зазначену технічну документацію із землеустрою, яка не відповідає вимогам законодавства. Такого висновку експерт дійшов із того, що акт прийому-передачі межових знаків на зберігання, що міститься у технічній документації щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд не відповідає вимогам та формі, яка повинна бути на 2012 рік, тобто на час виготовлення такої документації. Крім того, експерт вказав, що у зазначеному акті прийому-передачі межових знаків відсутні підписи суміжних землекористувачів, але є в наявності акт встановлення існуючих меж земельної ділянки в натурі від 9 серпня

2006 року, де є підписи суміжних землекористувачів, але не зазначено в якій кількості земельна ділянка закріплена межовими знаками.

У порушення вимог статей 212-214, 316 ЦПК України суд апеляційної інстанції не встановив, які наслідки мали місце у зв'язку із непогодженням з позивачем меж земельних ділянок, чи потягло вказане за собою накладення земельних ділянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, та чи призвело це до зменшення земельної ділянки, яка перебуває у фактичному користуванні позивача; посилаючись на висновок експертизи від 29 травня 2015 року не звернув уваги на те, що експертом не було встановлено порушення меж земельних ділянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1; вказуючи, що на межі земельних ділянок сторін судом встановлена незаконність побудови відповідачем сараю, не звернув уваги на те, що вказана обставина стосується розміщень будівель на земельній ділянці, а не визначення меж між суміжними землекористувачами.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не перевірив чи має місце порушення, невизнання або оспорення прав позивача, в чому саме полягає порушення його прав, зокрема, щодо користування земельною ділянкою, яка закріплена в його користуванні, якими доказами це підтверджується, чи підлягає захисту його право саме в обраний ним спосіб, зокрема шляхом визнання незаконними рішень органів місцевого самоврядування в частині передачі відповідачу у власність земельної ділянки, яка знаходилась в його користуванні, та свідоцтва про право власності на землю, виданого на підставі цих рішень.

В той же час непогодження суміжним користувачем меж земельної ділянки не є само по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачу земельної ділянки у власність.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилався на те, що оспорюваними рішеннями органів місцевого самоврядування права та охоронювані інтереси позивача порушені не були, однак доводи апеляційної скарги судом апеляційної інстанції спростовані не були, хоча у своєму рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, інакше матиме місце порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивація судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів та переоцінки доказів. Однак відхиляючи доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції обмежився лише посиланням на їх безпідставність.

Ураховуючи викладене, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не може вважатись законним і підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до цього ж суду з підстав, встановлених статтею 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні скарги ОСОБА_5 та Дніпропетровської міської ради задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 жовтня

2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк