Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 564/2422/15-ц

провадження № 61-13897св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Костопільського районного суду Рівненської області у складі судді Цвіркун О. С. від 07 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Шеремет А. М., Демянчук С. В., Буцяка З. І., від 16 лютого 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 12 травня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, згідно з умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу кредит у розмірі 7 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 15 березня 2011 року з відповідача на користь банку стягнута заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 14 725,63 грн.

Відповідач належним чином не виконувала зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 31 липня 2015 року утворилась заборгованість.

З урахуванням зазначеного та враховуючи розмір заборгованості, яка стягнута судовим рішенням, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 536,11 грн, яка складається із: 15 272,49 грн - різниця між розміром заборгованості, яка утворилась станом на 31 липня 2015 року, та розміром заборгованості, стягнутої судовим рішенням від 15 березня 2011 року, а також штрафів: 500 грн - штраф (фіксована частина), 763,62 грн - штраф (процентна складова).

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог, оскільки позивач не надав належного розрахунку заборгованості, а також даних про те, з яких складових складається різниця між поточною заборгованістю та задоволеною раніше судом, в сумі 15 272 грн, у зв'язку з чим суд позбавлений можливості встановити розмір дійсної заборгованості.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, оскільки строк позовної давності застосовується у разі доведення існування суб'єктивного права, а у разі відсутності такого права або коли воно не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову з підстав його безпідставності.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 16 лютого 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог. При цьому судом апеляційної інстанції зазначено, що із ухваленням судового рішення від 15 березня 2011 року про задоволення вимог кредитора припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів у повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, яка передбачена статтею 625 ЦК України. Однак позивач не звертався з вимогами у порядку статті 625 ЦК України.

У березні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, не врахували, що у зв'язку із зверненням банку до суду з позовом не припинилось нарахування процентів, комісії та інших платежів, а тому банк має право нараховували вказані платежі до повного погашення заборгованості за кредитом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Заперечення на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» від відповідача не надходило.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається, судами установлено, що 12 травня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 7 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 15 березня 2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 12 травня 2008 року в сумі 14 725,63 грн, яка складається із: 6 995,71 грн - заборгованості за кредитом, 5877,51 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом, 675,00 грн - заборгованості з комісії за користування кредитом та штрафів: 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 677,41 грн - штраф (процентна складова).

Даних про виконання цього рішення матеріали справи не містять.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, банк скористався цим правом і в односторонньому порядку змінив строк виконання кредитного договору, звернувшись у 2011 році з вимогою про повернення усієї суми кредиту, яка задоволена судовим рішенням від 15 березня 2011 року.

Згідно з розрахунком, наданим банком, заборгованість відповідача за кредитним договором, нарахована за період з 16 травня 2008 року по 31 липня 2015 року становить 29 998,12 грн.

Звертаючи до суду з цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк», враховуючи розмір заборгованості, яка стягнута судовим рішенням, просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором, яка утворилась станом на 31 липня 2015 року, у розмірі 16 536,11 грн, тобто заборгованість, нараховану поза межами дії строку кредитного договору.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Після визначеного договором строку, кредитор має право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, якщо зобов'язання залишається невиконаним, разом із тим, таких вимог в контексті цього позову не заявлено.

Отже, оскільки у березні 2011 року банк в односторонньому порядку змінив строк виконання кредитного договору, що засвідчено у судовому рішенні про дострокове задоволення його вимог, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення процентів та неустойки поза межами дії строку кредитного договору, є безпідставними.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, нарахованої поза межами дії строку кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта