Дата документу 07.11.2018 Справа № 334/4350/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/4350/15 Головуючий у 1 інстанції Махіборода Н.О.
Провадження № 22-ц/807/10/18 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та тимчасової адміністрації до ОСОБА_4, ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ПАТ «КБ «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та тимчасової адміністрації звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що 15.12.2006р. ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», уклав з позичальником ОСОБА_4 кредитний договір, згідно якого відповідач ОСОБА_4 отримав кредит на суму 28 100 доларів США, з терміном повернення до 14.12.2021 року, зі сплатою відсотків у розмірі 0,42% річних, з щомісячним погашенням заборгованості. Поручителем за даним договором виступила ОСОБА_3 за договором поруки від 15.12.2006 року.

В забезпечення виконання вищевказаних зобов'язань банк, в той же день, уклав з ОСОБА_3 іпотечний договір, відповідно до якого, предметом іпотеки було зазначене житлове приміщення: АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 умови кредитного договору не виконував, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 03.04.2015 року становить 50015,07 доларів США., що еквівалентно - 1 038176,90 грн.

Враховуючи вищенаведене, позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором та договором поруки в розмірі 50 015,07 доларів США, що еквівалентно 1038176,90 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 15.12.2006 року та договором поруки від 15.12.2006 року - 50 015,07 доларів США., що еквівалентно - 1038176,90грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в дохід держави суму судового збору - 6 890 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором в сумі 50015,07 доларів США, що еквівалентно 1038176,90 грн., та судових витрат в сумі 6890,00 грн., ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не пыдлягаэ задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходи в доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Колегія погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 15.12.2006 р ВАТ КБ «надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «надра», уклав з позичальником ОСОБА_4 кредитний договір №14/2006/0621/Фрб, згідно якого відповідач ОСОБА_4 отримав кредит на суму 28 100 доларів США, з терміном повернення до 14.12.2021 року, зі сплатою відсотків у розмірі 0,42% річних, з щомісячним погашенням заборгованості.

Поручителем за даним договором виступила ОСОБА_3 за договором поруки від 15.12.2006 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ст. 526, 530, 623, 624, 625 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений у ньому строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані збитки.

Статтями 610, 611 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язань (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Банк свої зобов'язання за договором виконав. Проте, на порушення норм закону та умов договору ОСОБА_4 свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, кредит та проценти за користування кредитом у визначений договором строк не повернув, у зв'язку із чим в позивача наявні підстави вимагати виконання умов договору із застосуванням встановленим цим договором правових наслідків його неналежного виконання сторонами.

Для забезпечення виконання грошових зобов'язань позичальника за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки №14/2006/0621/Фрб від 15 грудня 2006 року, згідно умов якого ОСОБА_3 взяла на себе зобов'язання відповідати в повному обсязі перед банком за своєчасне та повне виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором, та у випадку невиконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань бере на себе зобов'язання погасити заборгованість в розмірі наданого кредиту, нарахованих за користування кредитом відсотків, неустойки, а також інших грошових зобов'язань, що випливають з кредитного договору (а.с. 7);

Відповідно до п.п. 2.1.договору поруки кредитор набуває право вимагати від Поручителя виконання Зобов'язання, що витікає із Кредитного договору при умові, якщо в установлений кредитним договором строк виконання Позичальником Зобов'язання в цілому чи в будь-якій його частині не будуть виконанні, а також при умові обов'язкового направлення Поручителю повідомлення з вимогою виконати Зобов'язання Позичальника в цілому (або в тій чи іншій його частині).

Відповідно до ст. ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання перед боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зі змісту договорів поруки від 15.12.2006 року укладений з ОСОБА_3 вбачається, що строк, після закінчення якого порука припиняється не визначено, оскільки пунктом 5.3. цього договору установлено, що дія договору закінчується належним виконанням Позичальником взятих на себе Зобов'язань по Кредитному договору чи виконанням Поручителем Своїх зобов'язань, згідно з умовами цього Договору.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «Надра» 13.03.2015 року звертався до ОСОБА_3 з досудовою вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором №14/2006/0621/Фбр від 15 грудня 2006 р. (а.с.199-200).

Отже, посилання апелянта на те, що позивачем не було пред'явлено вимоги до поручителя спростовується наявними у матеріалах справи доказами.

Посилання апелянта на те, що позивачем було при подачі позовної заяви невірно вказано адресу відповідача не заслуговує на увагу, оскільки судом першої інстанції було зроблено запит про місце реєстрації ОСОБА_3 згідно якого вона з 1998 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та звернення з вимогою про погашення кредиту було надіслано Банком саме на цю адресу.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2016 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді: