КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2507/2018
Справа № 362/1253/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області в складі судді Корнієнка С.В., ухвалене в м. Васильків 25 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області та Васильківської міської ради Київської області, ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування окремих положень рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтв про право власності на нерухомість,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання недійсним рішення виконавчого комітету міської ради та свідоцтв про право власності на житловий будинок, просив визнати незаконним та скасувати підпункт 2.4 пункту 2 рішення виконавчого комітету Васильківської міської ради від 28 грудня 2006 року № 740, визнати недійсним та скасувати свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01 березня 2007 року серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2, видані Васильківською міською радою на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_1, скасувати їх державну реєстрацію та записи про державну реєстрацію прав.

Заявлений позов мотивував тим, що на підставі рішення Васильківського міського суду від 23 лютого 2001 року за ним визнано право власності на незакінчений будівництвом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, право власності в бюро технічної інвентаризації зареєстровано не було.

15 листопада 2002 року він подарував ОСОБА_2 ? частину незакінченого будівництвом спірного житлового будинку (77% готовності), невід'ємною частиною договору дарування була їх спільна заява з відповідачем, згідно якої засвідчувалось, що земельна ділянка біля спірного незакінченого будівництвом будинку була приватизована ОСОБА_1 і державний акт на землю виданий на його ім'я. Відповідач посвідчила, що цей факт їй відомий і наслідки по вирішенню питання відчуження частини земельної ділянки на її ім'я їй роз'яснено. Як вбачається зі змісту вказаного договору дарування, правовою підставою його укладання було незареєстроване у встановленому порядку рішення Васильківського міського суду 23 лютого 2001 року та довідка Васильківського бюро технічної інвентарізації від 26 вересня 2002 року № 351.

Після укладення договору дарування він своїми силами закінчив будівництво будинку.

В грудні 2006 року він звернувся до виконавчого комітету Васильківської міської ради з заявою про затвердження акту державної прийомки в експлуатацію індивідуального будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1, рішенням виконавчого комітету Васильківської міської ради від 28 грудня 2006 року № 740 були затверджені акти державної прийомки в експлуатацію індивідуальних будинковолодінь, та доручено Васильківському бюро технічної інвентарізації оформити право власності на будинковолодіння та підготувати свідоцтво про право власності, в тому числі, ОСОБА_1, ОСОБА_2 на будинок. З вказаним рішенням погодитись не може, оскільки з заявою про затвердження акту державної прийомки в експлуатацію індивідуального будинковолодіння він звернувся один, що стверджується його підписом на вказаній заяві, а заяви відповідача під вказаним рішенням немає та в його заяві він не просив оформлювати за ним і відповідачем право власності на спірний житловий будинок та видавати їм свідоцтва про право власності на нього по ? частині кожному.

01 березня 2007 року на підставі оскаржуваного рішення Васильківською міською радою йому та ОСОБА_2 були видані свідоцтва про право власності на нерухоме майно, спірний житловий будинок було розділено в рівних частинах по ? кожному, але будь-якого розподілу між ними спірного житлового будинку проведено не було, згоди на такий розподіл він не надавав, земельна ділянка перебувала у його власності. В оскаржуваному рішенні виконавчого комітету чітко зазначено про видачу їм свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок без зазначення конкретних часток, тобто в спільну сумісну власність, та в акті державної прийомки в експлуатацію індивідуальних будинковолодінь також нічого не вказано про частки. Всупереч цього, міською радою було проведено розподіл спірного житлового будинку між ним та відповідачкою в рівних частках без їхньої на те згоди та без належних повноважень.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що суд першої інстанції не надав будь-якої правової оцінки оскаржуваним актам та обставинам, що передували їх видачі.

Натомість судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні було зазначено, що права та інтереси позивача, як власника нерухомості, спірним рішенням органу місцевого самоврядування щодо визнання за ним та відповідачем права спільної сумісної власності на спірний будинок та виданими Васильківською міською радою свідоцтвами про право власності на нього з визначенням за ними спільної часткової власності по ? частки за кожним, жодним чином не порушені, оскільки фактична визначеність частковості прав власності зазначених сторін на нерухомість обґрунтовується відповідним правочином від 15 листопада 2002 року, а їх виділ в натурі - відповідним судовим рішенням від 27 березня 2014 року, законність яких підтверджена рішеннями апеляційної та касаційної інстанцій, а право власності відповідача, в тому числі, державною реєстрацією її речових прав на спірну нерухомість, у зв'язку з чим, в задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі.

Насправді в даній справі ним не оскаржувався договір дарування частини недобудованого спірного житлового будинку відповідачу, так як і не ставилась під сумнів законність рішень апеляційної та касаційної інстанцій щодо поділу спірного житлового будинку між сторонами, предмет та підстави заявленого позову є зовсім іншими.

Вважає, що ним було доведено належними та допустимими доказами незаконність оскаржуваного рішення та свідоцтв про право власності.

Відповідач ОСОБА_2 направила до суду відзив на апеляційну скарги, де вказувала, що зміст апеляційної скарги не спростовує законні та обґрунтовані висновки суду першої інстанції про відсутність порушених прав та інтересів позивача та просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні.

Оскільки вступна та резолютивна частина рішення, що була проголошена суддею 25 липня 2018 року, не підписана головуючим суддею Корнієнком С.В. (а. с. 130), рішення суду першої інстанції є таким, що ухвалене із порушенням норм процесуального права, яке є обов'язковою підставою для скасування судового рішення, а тому рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2018 року підлягає скасуванню.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування окремих положень рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтв про право власності на нерухомість, апеляційний суд виходить із наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Васильківського міського суду від 23 лютого 2001 року у справі № 2-229 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл будинку позов задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на незакінчений будівництвом будинок АДРЕСА_1 та стягнуто із нього на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за ? частину будинку в сумі 16000 грн. (а. с. 8).

Згідно довідки Васильківського міжрайонного бюро технічної інвентаризації від 26 вересня 2002 року № 351, земельна ділянка АДРЕСА_1 знаходиться в користуванні ОСОБА_1 на підставі рішення 11 сесії ХХІ скликання від 21 січня 1992 року Васильківської міської ради народних депутатів, на земельній ділянці пл. 0,10 га. по АДРЕСА_1 розпочато будівництво житлового будинку з цокольним поверхом, розмірами 10,05 х 12,0, відсоток готовності якого 77 %, вартістю 42083 грн. (а. с. 9).

15 листопада 2002 року ОСОБА_1 відчужив ОСОБА_2 за договором дарування ? частину незакінченого будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1. За змістом зазначеного договору, на земельній ділянці розпочато будівництво житлового будинку розміром 10,05 м х 12,0 м. з цокольним поверхом, готовність якого становить 77 %. Незакінчений будівництвом житловий будинок, ? частина якого дарується, належить дарителю на підставі рішення Васильківського міськсуду Київської області від 23 лютого 2001 року за № 2-229 та довідки Васильківського бюро техінвентаризації від 26 вересня 2002 року за № 351.

Згідно п. 10 договору, всі обов'язки по закінченню будівництва ? частини житлового будинку покладаються на обдаровану.

В договорі дарування міститься заява ОСОБА_1 про те, що земельна ділянка біля вищевказаного незакінченого будівництвом житлового будинку ним приватизована та є державний акт на землю на його ім'я. Відчуження частини цієї земельної ділянки на ім?я обдарованої буде вирішуватись ними додатково (а. с. 10).

18 грудня 2006 року ОСОБА_1 звернувся до Васильківського міського голови від свого імені та від імені ОСОБА_2 із заявою, в якій просив затвердити акт державної прийомки в експлуатацію індивідуального домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 12).

В матеріалах справи на а. с. 11 знаходиться акт державної прийомки в експлуатацію індивідуального будинковолодіння, складений державною приймальною комісією виконкому Васильківської міської ради в присутності забудовників ОСОБА_1, ОСОБА_2

Рішенням виконавчого комітету Васильківської міської ради від 28 грудня 2006 року № 740 вирішено затвердити акти державної прийомки в експлуатацію індивідуальних будинковолодінь, доручено Васильківському міжрайонному бюро технічної інвентаризації оформити право власності на будинковолодіння та підготувати свідоцтво про право власності, в тому числі ОСОБА_1, ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1, житловою площею 88,9 кв.м., корисною площею 256,8 кв.м., загальною площею по внутрішньому обміру 304,1 кв.м. (а. с. 13).

01 березня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 одержали свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2, згідно яких вони є співвласниками в рівних частках (по ?) на будинок АДРЕСА_1, та в той же день зареєстрували право власності в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Загальна площа будинку - 304,1 кв.м., житлова площа 88,9 кв.м., житловий будинок «А», погріб «Б», криниця «К», скважина «К», огорожа «О», замощення «І» (а. с. 15 - 16).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку та надвірних споруд в натурі, визнання права власності на ? частину земельної ділянки, поділ її в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою позов задоволено, визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_1 право власності для обслуговування окремої ізольованої квартири на конкретні приміщення житлового будинку АДРЕСА_1, визнано за позивачем та відповідачем за кожним право власності на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,100 га. за вказаною адресою (а. с. 111 - 112).

10 липня 2015 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі вказаного рішення (а. с. 113).

Також із матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Васильківського міського нотаріального округу Київської області Тарасова Л.Г. про визнання договору дарування недійсним скасовано рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2015 року та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову (а. с. 114 - 115).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що з заявою про затвердження акту державної прийомки в експлуатацію індивідуального будівництва звернувся він один, що стверджується його підписом на вказаній заяві. Вказує, що він не просив оформляти за собою і ОСОБА_2 право власності на спірний житловий будинок та видавати їм свідоцтва про право власності на нього по ? частині кожному.

Відповідно до п. п. 1 п. б) ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, чинній на момент прийняття оспорюваного рішення виконавчого комітету Васильківської міської ради від 28 грудня 2006 року № 740, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі будівництва належало прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлене за домовленістю співвласників або законом.

Як вбачається із матеріалів справи, після укладення договору дарування 15 листопада 2002 року ? частини будинку на ім'я ОСОБА_2, у співвласників будинку виникло право власності на ? частину будинку у кожного. Позивачем ОСОБА_1 не наведено будь-яких правових підстав виникнення спільної сумісної, а не часткової власності на спірний будинок, відтак його посилання на спільну часткову власність на будинок є безпідставні.

Оцінюючи доводи позивача, що він самостійно закінчив будівництво будинку АДРЕСА_1, апеляційний суд враховує, що зі змісту позову випливає, що позивач зробив закінчив будівництво за власним бажанням, крім того, наведені обставини не підтверджені будь-якими доказами.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки в праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Даних обставин позивачем також доведено не було, відтак його доводи про належність йому частки в праві спільної сумісної власності більше, ніж 1/2, є також безпідставними.

Апеляційний суд приймає до уваги, що в матеріалах справи знаходиться заява на ім'я Васильківського міського голови від імені ОСОБА_1 про затвердження акту державної прийомки в експлуатацію, при цьому в якості заявника ОСОБА_1 вказано також ОСОБА_2 (а. с. 12); акт державної прийомки в експлуатацію індивідуального будівництва, в якому в якості забудовників зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 11), а також договір дарування від 15 листопада 2015 року, за умовами якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 ? частину належного йому незакінченого будівництвом житлового будинку готовністю 77 % (а. с. 10).

Та обставина, що заява про затвердження акту державної прийомки в експлуатацію будинковолодіння від 18 грудня 2006 року від імені співвласників підписана ним одноособово, будь-яким чином не доводить порушення його прав як співвласника будинку при прийнятті будинку в експлуатацію, оскільки його заяву було задоволено, рішенням виконавчого комітету затверджено даний акт та вирішено оформити право власності на будинок на існуючих співвласників, якими і були сторони по справі.

Враховуючи вищевикладене, виконавчий комітет Васильківської міської ради, приймаючи рішення від 28 грудня 2006 року № 740, зокрема в частині затвердження акту державної прийомки в експлуатацію і доручення Васильківському міжрайонному бюро технічної інвентаризації оформити право власності на будинковолодіння та підготувати свідоцтво про право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі даного рішення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Васильківською міською радою були видані свідоцтва про право власності на нерухоме майно в рівних частках (а. с. 15 - 16).

Таким чином, доводи позивача про порушення виконавчим комітетом Васильківської міської ради його прав та інтересів власника і проведення міською радою розподілу спірного житлового будинку без згоди власників та без належних повноважень спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, відтак апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд не розглядає заяву відповідача ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки в задоволенні позову відмовлено із підстав його недоведеності.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене із порушенням норм процесуального права, а саме не підписана головуючим суддею Корнієнком С.В., що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його обов'язкового скасування із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_1 в позові до Виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області та Васильківської міської ради Київської області, ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування окремих положень рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтв про право власності на нерухомість.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2018 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.