АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» травня 2018 року

м. Харків

справа № 2004/2-161/11

провадження № 22-ц/790/1730/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

за участю учасників справи:

відповідача (позивачів за зустрічним позовом) ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4.,

представника ОСОБА_1-ОСОБА_3,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи - публічне акціонерне товариство «ДельтаБанк», Інспекція з питань захисту прав споживачів в Харківській області, про визнання договору кредиту недійсним та за зустрічними позовами ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - публічне акціонерне товариство «ДельтаБанк» про визнання договору поруки недійсним, ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - публічне акціонерне товариство «ДельтаБанк» про визнання поруки припиненою за апеляційними скаргами ОСОБА_4, представника акціонерного товариства «УкрСиббанк» - Артюхової Олени Петрівни, представника публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк» - Богоноса Максима Олександровича на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року (ухвалене суддею Шалімовим Д.В.),-

ВСТАНОВИВ:

«10» лютого 2011 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі ПАТ «Укрсиббанк») звернулось з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 23 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту, та в той же день 23 травня 2007 року для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором було укладено договори поруки з ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Боржник свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, у зв'язку з чим станом на 14.12.2010 року виникла заборгованість в сумі 4212,33 доларів США, з яких: 2404,22 долари США, заборгованість за кредитом, 1148,87- прострочена заборгованість за кредитом, 559,52 доларів США заборгованість за процентами, 72,83 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 26,49 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам за користування кредитом, які позивач просив солідарно стягнути з відповідачів в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення.

«29» серпня 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до акціонерного комерційного банку «УкрСиббанк» (далі АКІБ «УкрСиббанк»), в якому після уточнення позовних вимог просив визнати недійсним договір №0 від 23.05.2007 року про надання споживчого кредиту в сумі 8015 доларів США та заставу транспортного засобу, припинивши виконання зобов'язань за цим договором; визнати, що відповідно до укладеного договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 23.05.2007 року було укладено правочин про надання позики в національній валюті в сумі 40075грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що після укладення кредитного договору він не погоджував з банком перерахування коштів з позичкового рахунку банку на поточний рахунок позичальника та не підписував відповідний документ, що є порушенням постанови Правління НБУ №280 від 17.06.2004 року про затвердження Плану рахунків Бухгалтерського обліку банків України, що діяли на час укладення договору та постанови НБУ №337. Поточний рахунок в іноземній валюті на ім'я позичальника банком не відкривався, меморіальний ордер, який би підтвердив перерахування коштів на поточний рахунок позичальника в матеріалах кредитної справи відсутній.

Отже, ОСОБА_1 кошти в іноземній валюті у розмірі 8015 доларів США не отримував, що свідчить про невиконання банком умов кредитного договору про надання позичальнику коштів в іноземній валюті.

Крім того, вважає, що оспорюваний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», так як його умови передбачають явно дискримінаційні заходи відносно нього щодо можливості збільшення процентної ставки за кредитом; всупереч ст. 11 цього закону договір не містить інформації про загальну вартість кредиту для споживача, річну відсоткову ставку, вартість страхування зобов'язань та страхування предмету застави, а також вважає, що договір не відповідає вимоги Закону України «Про заставу», так як всупереч вказаного закону укладений без отримання згоди дружини позичальника, підпис якої був підроблений.

Недійсність правочину з підстав, зазначених в позовній заяві, на думку позивача, свідчать про те, що дії банку були направлені не надання кредиту в іноземній валюті, а на вчинення іншого правочину, надання позики в національній валюті для придбання легкового автомобіля.

Вважаючи позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, ПАТ «УкрСиббанк» надало письмові заперечення, в яких зазначає, що посилання позивача ОСОБА_1 на відсутність меморіального ордеру як на доказ невиконання банком умов договору та ненадання банком кредитних коштів в доларах США є безпідставним, так як меморіальний ордер це розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операції щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій, в той час як підтвердженням здійснення господарської операції є первинні документи, які застосовуються в бухгалтерському обліку, так як фіксують факт проведення господарської операції. Посилання ОСОБА_1 на невідповідність оспорюваного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» також вважає таким, що не заслуговує на увагу, так як редакція статті 11 цього Закону, на яку посилається позивач, набула чинності 22 вересня 2011 року, в той час як договір був укладений 23.05.2007 року.

ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору поруки № П-1/0 від 23 травня 2007 року, укладеного з нею.

Свої вимоги мотивувала тим, що вказаний договір поруки вона не укладала та підпис в договорі їй не належить, про існування договору поруки вона дізналась в 2011 році, отримавши виклик до суду.

ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» та після уточнення вимог просив визнати припиненою поруку відповідно до договору № П-2/0 від 23 травня 2007 року, посилаючись на те, що ПАТ «УкрСиббанк» самостійно, не повідомляючи його як поручителя, всупереч нормам діючого законодавства, поступово збільшив розмір процентної ставки з 13% до 36 %, чим змінив основні договірні зобов'язання між банком та позичальником, що відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України є підставою для припинення поруки.

Ухвалою суду від 25.06.2013 року, у зв'язку з продажем ПАТ «УкрСиббанк» права вимоги за кредитним договором, ПАТ «Дельта Банк» було залучено у якості правонаступника позивача до участі у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_1, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Цією ж ухвалою ПАТ «ДельтаБанк» залучено у якості третьої особи за зустрічними позовними вимогами ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договорів поруки недійсними.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Позовні вимоги ПАТ «ДельтаБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ДельтаБанк» заборгованість за кредитом в сумі 67005 /шістдесят сім тисяч п'ять/ грн 61 коп.; прострочену заборгованість за кредитом в сумі 32019 /тридцять дві тисячі дев'ятнадцять/ грн.; прострочену заборгованість по відсоткам в сумі 15604 /п'ятнадцять тисяч шістсот чотири/ грн. 97 коп.; пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в сумі 579 /п'ятсот сімдесят дев'ять/ грн. 21 коп. та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам в сумі 210 /двісті десять/ грн. 68 коп., а всього 115419 /сто п'ятнадцять тисяч чотириста дев'ятнадцять/ грн. 47 коп.

В інший частині вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ДельтаБанк» сплачений судовий збір в сумі 335 грн. 01 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір поруки № П-1/0 від 23 травня 2007 року.

Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 17,00 /сімнадцять/ грн., а також витрати по сплаті судово-почеркознавчої експертизи в сумі 2226 /дві тисячі двісті двадцять шість/ грн. 88 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано припиненою поруку відповідно до договору № П-2/0 від 23 травня 2007 року.

Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в сумі 17,00 грн..

В апеляційній скарзі представник ПАТ «УкрСиббанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору поруки №П-1/0 від 23.05.2007 року, відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки №П-2/0 від 23.05.2007року, відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ПАТ «УкрСиббанк» 17,00 грн. судового збору та сплаті витрат на проведення почеркознавчої експертизи 2226 грн. 88 коп. В іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування скарги представник ПАТ «УкрСиббанк» посилається на те, що банк не є належним відповідачем за зустрічними позовами ОСОБА_2 та ОСОБА_1, суд першої інстанції не мав права вирішувати питання про права та обов'язки особи, що не є відповідачем по справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції не надано жодної оцінки поданій заяві ПАТ «УкрСиббанк» щодо застосування строків позовної давності, оскільки договір укладено 23.05.2007 року, а позовну заяву подано 03 червня 2011 року, тобто через чотири роки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року в частині задоволення позову ПАТ «Дельта Банк» та відмови в задоволенні його позовних вимог скасувати, новим рішенням його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, в позові ПАТ «ДельтаБанк» відмовити. В іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування скарги зазначає, що судом не було з'ясовано наявність доказів належного виконання кредитором умов кредитного договору в частині видачі/перерахування кредиту в іноземній валюті, не встановлено, що є касовими документами, які оформлюються згідно з такою касовою операцією, як видача готівки або переказ безготівкових коштів. Не взято до уваги, що зазначений переказ коштів має бути в сумі та того рахунку, що передбачений відповідним кредитним договором.

Зазначає, що в кредитному договору не визначено загальна вартість кредиту, тому вважає, що відсутня істотна умова договору - ціна , окрім цього в оспорюваному договорі передбачені явно дискримінаційні заходи до позивача, як споживача, що стосується змін відсоткової ставки. Отже, договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 23 травня 2007 року в повному обсязі порушує вимоги ст..11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Окрім цього, вважає, що договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу порушує вимоги ст. ст. 6, 13, 14 Закону України «Про заставу», оскільки зазначений договір був укладений без попередньої згоди з співвласником транспортного засобу.

Також, позивач зазначає, що ним було отримано споживчий кредит на суму 40075,00 грн., що за курсом НБУ на час укладення угоди на 23 травня 2007 року, становило 7935 доларів США. Ним було сплачено банку 44358,87 грн., отже у гривневому еквіваленті за курсом долара США, встановленим НБУ на час отримання кредиту, сума позики була повернута ним банку в повному обсязі.

Вважає, що ПАТ «Дельта Банк» не є належним позивачем, оскільки у відповідності до договору купівлі-продажу новий кредитор повинен викупити борги у попереднього кредитора. Проте, матеріали справи не містять такого документу, акт передачі боргу ОСОБА_1 не можна вважати належним доказом передачі боргу.

Також, вказує, що не згодний з нарахуванням процентів та штрафних санкцій, тому що банком не надано доказів щодо отримання позивачем листів про повідомлення про збільшення процентної ставки.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «ДельтаБанк» - Богонос М.О. просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог, новим рішення позовні вимоги ПАТ «ДельтаБанк» задовольнити повністю. Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4. заборгованості на користь ПАТ «ДельтаБанк» за кредитним договором у розмірі 4212,33 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на дату постановлення рішення. Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_1 на користь ПАТ «ДельтаБанк» судовий збір, сплачений за подання позовної заяви 335,01 грн., витрати на інформаційне-технічне забезпечення судового процесу у сумі 120 грн., сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 502,52 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа ПАТ «ДельтаБанк» про визнання договору поруки недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа ПАТ «ДельтаБанк» про визнання поруки припиненою відмовити.

Апеляційну скаргу мотивує порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, та не надано оцінки викладеним в поясненнях обставинам невідповідності висновку почеркознавчої експертизи вимогам Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, оскільки вимоги інструкції при відібранні експериментальних зразків почерку не були виконані, під диктовку не відбиралися, особливості відібраного зразка не зазначалися.

Вважає, що експертиза по справі проведена з порушенням правил проведення почеркознавчої експертизи та норм чинного законодавства, що є неналежним та недопустимим доказом по справі.

Окрім цього, зазначає, що згідно до п.3.1 договору поруки, сторони цього договору встановили, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань по кредитному договору боржником та поручителем.

Згідно умов договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої з обставин, передбачених п.5.2 договору, поручителі власноруч підписавши договір поруки надали згоду на зміну основного зобов'язання щодо сплати позичальником процентів за користування кредитом без укладання додаткового правочину до цього договору.

Зазначає, що у відповідності до ст..267 ЦПК України суд повинен був застосувати строки позовної давності, оскільки договір був укладений 23 травня 2007 року, а позов до банку був пред'явлений в 2011 році.

У відзиві на апеляційну скаргу представника АТ «УкрСиббанк» ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Зазначає, що з позовом звернулась в серпні 2011 року, після того як їй стало відомо про порушення її прав, тому строки позовної давності нею не пропущені.

Вважає твердження представника ПАТ «УкрСиббанк» про те, що банк є неналежною стороною у справі недійсним та необґрунтованим, оскільки сторонами за договором поруки є АТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2, окрім цього ПАТ «ДельтаБанк» залучений у якості третьої особи.

У відзиві на апеляційну скаргу представника ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Зазначає, що з позовом звернувся після надання ПАТ «УкрСиббанк» до суду розрахунків про підвищення відсотків по погашенню кредиту по основному договору, та з цього часу йому стало відомо про незаконне підвищення, про порушення його прав, тому строки позовної давності вважає не пропущеними.

Не погоджується з доводами представника ПАТ «УкрСиббанк» про те, що банк є неналежною стороною у справі, оскільки сторонами за договором поруки є ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1, окрім цього ПАТ «ДельтаБанк» залучений у якості третьої особи.

У відзиві на апеляційну скаргу представника ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ПАТ «ДельтаБанк» залишити без задоволення.

Зазначає, що ПАТ «ДельтаБанк» мотивує апеляційну скаргу своєю незгодою з висновком почеркознавчої експертизи, проте експертиза була проведена відповідно до «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», обґрунтувань в чому полягає невідповідність експертизи ПАТ «ДельтаБанк» не надав.

Окрім цього посилання на те, що договір про надання споживчого кредиту був виконаний в повному обсязі та підвищення процентної ставки було проведено на законних підставах, вважає такими, що не відповідають дійсності, оскільки на момент укладання договору вона не була присутня в установі банку, не укладала його, що підтверджується матеріалами справи.

Також зазначає, що з позовом звернулась в серпні 2011 року, після того як їй стало відомо про порушення її прав, тому строки позовної давності нею не пропущені.

У відзиві на апеляційну скаргу представника ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Зазначає, що про підвищення процентної ставки йому стало відомо лише при ознайомленні з позовною заявою, матеріали справи не містять будь-яких доказів, що про підвищення процентної ставки його було повідомлено належним чином.

Окрім цього вказує, що з позовом звернувся в серпні 2011 року, після того як йому стало відомо про порушення його прав, тому строки позовної давності ним не пропущені.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримували апеляційну скаргу ОСОБА_1, проти задоволення апеляційних скарг ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» заперечували.

Вислухавши пояснення відповідачів (позивачів по зустрічним позовам), представника ОСОБА_1-ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, відзивах на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «ДельтаБанк» не підлягають задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з таким підстав.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за кредитом з ОСОБА_4 суд першої інстанції керувався тим, що зобов'язання за договором кредиту не виконані, доказів того, що позичальником в повному обсязі виконані умови договору не надано.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а тому підстав для визнання недійсним кредитного договору не має.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поруки, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_2 договір своїм підписом не скріплювала, інших осіб на підписання договору поруки не уповноважувала.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 про припинення договору поруки суд першої інстанції посилався на те, що дійсно було підвищення процентної ставки, поручителя повідомлено про це не було, що потягло за собою збільшення обсягу відповідальності поручителя, що є підставою відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України для припинення поруки.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія погоджується частково, виходячи з таким підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 23 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір №0 про надання споживчого кредиту та договір застави транспортного засобу (т.1, а.с.4-8).

Відповідно до умов зазначеного договору, банк зобов'язався надати ОСОБА_4 (позичальнику), а позичальник належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти у сумі 8015 доларів США, та сплатити плату за кредит в порядку та на умовах, що передбачені договором. Термін дії договору був визначений до 23 травня 2015 року, процентна ставка за користування кредитом 13% річних. Також на забезпечення виконання зобов'язань позичальником відповідно до п.2.1 зазначеного договору позичальник передав, а банк прийняв у заставу автомобіль ВАЗ -210994, д.н.з.НОМЕР_1.

АКІБ «УкрСиббанк» свої зобов'язання за договором виконав, надавши ОСОБА_4 кредитні кошти, що підтверджується наданими банком копіями первинних документів, а саме: виписками за кредитним договором (т.5, а.с.111-128), а також довідкою ПАТ Запорізький автомобільний завод від 23.11.2016 року (т.5, а.с.19), в якій зазначено, що автомобіль ВАЗ-21099420 був реалізований ОСОБА_4 після надходження коштів за автомобіль з відділення АКІБ «УкрСиббанк».

ОСОБА_4 в порушення умов договору свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на день звернення з позовом мав прострочену заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 2404,22 доларів США, простроченої заборгованості за кредитом в сумі 1148,87 доларів США та простроченої заборгованості по відсоткам в сумі еквівалентній 559,92 доларів США та пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 72,83 долара США, процентами - 26,49 доларів США.

Розмір заборгованості за кредитом підтверджується розрахунком, який не суперечить умовам договору (т.1, а.с.9-14), графіком погашення заборгованості (т.1, а.с.7-8).

Згідно з ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

З матеріалів справи вбачається, що при підписанні кредитного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами та позивачу була надана повна інформація щодо умов кредитування та про сукупну вартість кредиту.

Окрім цього, ОСОБА_4 було надано суду першої інстанції копії квитанцій про сплату ним протягом 2007- 2010 років коштів за кредитним договором (т.2, а.с.24-34), платежі здійснювались регулярно, щомісячно, останній платіж здійснено 25.03.2010 року, що свідчить про те, що позивач на час укладення кредитного договору, договору застави був згоден з умовами кредитного договору та протягом тривалого часу його не оскаржував. Позивач був вільним як у виборі фінансових установ для отримання кредиту так і у виборі форми кредитування, у тому числі щодо валюти кредитування.

Оскільки судом встановлено, що позивачу перед укладенням договору була надана повна інформація щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що укладений кредитний договір відповідав вимогам закону на час його укладення.

Так, договір укладений в письмовій формі, підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови, передбачені законом для кредитних договорів, та такі умови узгоджені сторонами.

Доводи позивача про те, що він особисто не отримував кредитні гроші у банку в доларах, що гроші на відкритий на його ім'я позичковий рахунок не надходили, сума, переведених банком коштів на рахунок продавця автомобіля не відповідає його реальній вартості, не впливають на вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним, оскільки дане питання відноситься до виконання умов договору.

Крім того, при розгляді справи в суді було встановлено, що відповідно до пункту 1.5 кредитного договору передбачено, що банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника №9500 у банку.

В письмових поясненнях представник ПАТ «УкрСиббанк» зазначав, що на ім'я ОСОБА_1 був виданий меморіальний ордер № від 23 травня 2007 року (а.с.48-50 том 6).

Відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» меморіальний ордер - це розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операції щодо списання коштів з рахунку платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Пунктом 4.7 постанови правління Національного банку України №254 від 18 червня 2003 року «Про затвердження Положення організацію операційної діяльності в банках України» передбачено, що меморіальні ордери є первинні внутрішні документи, які застосовуються банками для здійснення відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку.

Перерахування коштів банком на рахунок автосалону ПП «Укравтоснаб» здійснена на підставі заяви позивача та зазначена сума складає 40500,00 грн., що відповідає сумі 8015,00 доларів США (а.с.134 том 3).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, про те, що несправедливими є умови договору, якими передбачено збільшення процентної ставки по договору, колегія суддів не бере до уваги, оскільки на період укладення оспорюваного кредитного договору діяли норми закону, які передбачали можливість збільшення процентної ставки без згоди позичальника.

За таких обставин, зазначені положення кредитного договору на час його укладення відповідали нормам закону.

Доводам ОСОБА_1, про те, що при укладенні договору позивачем були порушені вимоги ст..11 Закону України «Про захист прав споживачів» судом першої інстанції надана належна оцінка. Суд обґрунтовано зазначив, що правовідносини між сторонами по укладенню кредитного договору мали місце в 2007 році, а Закон України «Про захист прав споживачів» набрав чинності 22 вересня 2011 року, у зв'язку з чим до цих правовідносин не може бути застосований.

Проте, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, щодо не повідомлення його у належний спосіб про збільшення процентної ставки за кредитним договором.

Із матеріалів справи вбачається, що збільшення процентної ставки по зазначеному кредитному договору відбулося в 2008 році, а саме з 07 липня 2008 року на 3% річних, а з 08 вересня 2008 року на 2% річних.

В матеріалах справи є відомості про те, що ОСОБА_1 відповідно до умов договору, були направлені повідомлення про збільшення процентної ставки (а.с. 121-125 т.1).

Разом з тим, із зазначених повідомлень вбачається, що вони були направлені на адресу м. Богодухів вул. Охтирська, 27,3 (а.с.121-123 т.1).

Із кредитного договору вбачається, що адреса боржника зазначена АДРЕСА_1. (а.с.7 том 1).

Отже, повідомлення про збільшення процентної ставки були направлені не за місцем проживання боржника.

Посилання суду першої інстанції в рішенні суду на те, що про збільшення процентної ставки позивач був повідомлений 12 липня 2010 року листом №12-21/12711 не заслуговує на увагу, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості щодо його направлення боржнику.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення про збільшення процентної ставки банк в порушення умов договору не повідомив боржника.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.28 постанови №6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК Укриїни у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (не укладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Отже, при розгляді справи судом першої інстанції було встановлено, що збільшення процентної ставки по кредитному договору відбулось без належного повідомлення боржника відповідно до умов договору та вимог ст..1056-1 ЦК України, яка діяли на період виникнення спірних правовідносин.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підвищення процентної ставки по кредитному договору відбулось кредитором неправомірно, в порушення умов кредитного договору щодо процедури повідомлення боржника.

У зв'язку з чим, колегія суддів вважає, що розрахунок заборгованості по кредитному договору повинен проводитись, виходячи із встановленої кредитним договором процентної ставки 13%.

Із розрахунку заборгованості по процентам вбачається, що до 30 червня 2008 року проценти по кредитному договору нараховувались виходячи з 13% річних; з 01 липня 2008 року по 01 вересня 2008 року - 16% річних; з 01 вересня 2008 року по 24 квітня 2010 року - 18% річних (а.с.9-14 т.1).

Згідно зазначеного розрахунку заборгованості по спірному кредитному договору вбачається, що за період з 23 травня 2007 року по 14 грудня 2010 року ОСОБА_1 повинен бути сплатити по кредитному договору проценти в сумі 3108,39 доларів США, фактично ним сплачено 2548,47 доларів США.

За період з 01 липня 2008 року по 01 вересня 2008 року, виходячи із розрахунку 13% річних ОСОБА_1 повинен був сплатити 161,82 доларів США, при підвищеному проценті 16% сума процентів склала 253,17 доларів США, фактично він сплатив 166,82 доларів США.

Отже за цій період боржником зайво було сплачено 5,00 доларів США, якщо виходити із процентної ставки 13% річних.

За період з 01 вересня 2008 року по 24 квітня 2010 року (процентна ставка 18%) позивач повинен був сплатити 1801,04 долара США, виходячи із 13% річних сума сплати складає 1220,06 доларів США.

Фактично ним була сплачена сума 1327,44 долара, тобто зайво було сплачено ОСОБА_1 66,38 доларів США, виходячи із процентної ставки 13% річних.

З 24 квітня 2010 року у зв'язку з порушенням боржником виконання умов договору на підставі пунктів 5.1, 5.2 кредитного договору розмір процентної ставки був збільшений до 36%.

Розмір заборгованості по процентам, виходячи із 36% річних, проведена з 24 квітня 2010 року по 14 грудня 2010 року та становить 503,94 доларів США.

Відповідно до умов договору розмір заборгованості по процентам за цей період складає 388,04 доларів США, тобто зайво нарахована сума 115,9 доларів США.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що сума заборгованості по процентам підлягає зменшенню на 181,28 доларів США (115,90+66,38+5,00) та складає 378,24 доларів США (559,92-181,29), що еквівалентно 10541,55 грн. по курсу Національного банку України на час ухвалення судового рішення.

Отже, колегія суддів на підставі п.п.2,4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в цій частині змінює та зменшує суму заборгованості по процентам з 559,52 доларів США, що еквівалентно 15604,97 грн. до 378,24 доларів США, що еквівалентно 10541,55 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_4, що ПАТ «ДельтаБанк» є неналежною стороною у справі, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

За змістом ст. 512 ЦК України у разі вибуття кредитора в зобов'язанні він замінюється правонаступником.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

08 грудня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» (покупець) та ПАТ «УкрСибБанк» (АКІБ «УкрСиббанк» було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми, шляхом перейменування АКІБ «УкрСиббанк» в Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») (продавець), було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитами (т.4,а.с.63-81).

Згідно умов зазначеного договору ПАТ «УкрСиббанк» відступило свої права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_4 та ПАТ «УкрСиббанк» 23.05.2007 року, а ПАТ «Дельта Банк» - їх придбало.

Отже, після укладення між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «ДельтаБанк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року відбулось правонаступництво, та з цього часу ПАТ «ДельтаБанк» стало новим кредитором відповідача.

У відповідності до положень ст.514 ЦК України до нового кредитора, тобто до ПАТ «ДельтаБанк», перейшли права первісного кредитора, таким чином, заборгованість підлягає стягненню саме на користь ПАТ «Дельта Банк», яке залучено до участі у справі як правонаступник позивача.

Також не спростовують доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновок суду щодо нарахування заборгованості за кредитом, оскільки суду не надано доказів того, що позичальником в повному обсязі були виконані умови кредитного договору, тому судова колегія погоджується з висновком суду про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитом в сумі еквівалентній 2404,22 доларам США за курсом на день ухвалення рішення (2404,22 * 27,87 = 67005,61 грн.); простроченої заборгованості за кредитом в сумі еквівалентній 1148,87 доларів США за курсом на день ухвалення рішення (1148,87 * 27,87 = 32019,00 грн.) та простроченої заборгованості по відсоткам в сумі еквівалентній 378,24 долара США, що еквівалентно 10541,55 грн.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Банком була нарахована пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та пені за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам в сумі 72,83 долари США та 26,49 долари США відповідно, що узгоджується з п.1.4 кредитного договору, відповідно до умов якого у разі порушення позичальником грошових зобов'язань, зокрема термінів повернення кредиту та процентів за кредитом, банк має право вимагати від позичальника сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні або в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума заборгованості виражена в іноземній валюті, при цьому пеня нараховується за кожен день прострочення та не може перевищувати розмір, встановлений законом на момент її нарахування. Отже розмір пені позивачем визначений правильно.

Також, 23.05.2007 року, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №П-1/0 (т.1, а.с. 15), та між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №П-2/0 (т.1, а.с. 16).

Відповідно до умов вищевказаних договорів поруки, відповідачі (поручителі) зобов'язались відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_4, які виникають з кредитного договору № П-1/0, АКІБ «УкрСиббанк», в повному обсязі як існуючих зобов'язань, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи № 11392 від 29.11.2012 р. підписи від імені ОСОБА_2 в договорі поруки №П-1/0 від 23 травня 2007 року, розташовані на лицьовій стороні договору у рядку «поручитель», на зворотній стороні в рядках «поручитель ОСОБА_2.», «Поручитель» - виконані не ОСОБА_2, а іншою особою (т.3, а.с. 23-30).

Посилання в апеляційній скарзі ПАТ «ДельтаБанк» на той факт, що висновки експертизи не можуть бути визнані належними та допустимими доказами, так як експертиза проведена в порушення вимог «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» (далі Інструкція) та норм чинного законодавства.

Згідно п.1.3.1.4 Інструкції для проведенні досліджень орган, який призначив експертизу повинен надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.

Так, матеріали справи свідчать про те, що для проведення експертного дослідження було надано вільні зразки підписів (51п.) та почерку (11п.) ОСОБА_2, які містяться в різноманітних документах починаючи з 1997 року по 2007 рік, також було надано умовно-вільні зразки (більше 20п.) та експериментальні зразки підписів ОСОБА_2 на 9 аркушах.

Зауважень щодо оформлення або посвідчення зразків підпису від експерта не надходило, клопотань про проведення повторної експертизи учасниками процесу не заявлялось, тому підстав вважати висновок експерта недопустимим доказом судова колегія не знаходить.

З огляду на вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_2 оспорюваний договір не підписувала, інших осіб на підписання договору поруки не уповноважувала, її волевиявлення на укладення зазначеного договору було відсутнє, у зв'язку з чим суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним договору поруки №П-1/0 від 23 травня 2007 року.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до п.22 вищезазначеної постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору є результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до п. 2.1. договору поруки кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя.

Як зазначалось судом, матеріали справи містять дані про те, що процентна ставка по кредитному договору збільшувалась до 16%, 18% та 36% ( а.с. 9-14 том1).

Зазначене збільшення процентної ставки потягло за собою збільшення обсягу відповідальності поручителів.

При цьому матеріали справи не містять відомостей про повідомлення поручителів про збільшення процентної ставки та не містять доказів отримання згоди поручителів на таке збільшення.

Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо припинення поруки ОСОБА_1 на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Щодо доводів апеляційних скарг ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «ДельтаБанк» про незастосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Як свідчать матеріали справи ОСОБА_1 стало відомо про збільшення процентної ставки з отриманої позовної заяви про стягнення боргу по кредитному договору у 2011 році (а.с.2-3 том 1).

З позовною заявою про припинення договору поруки ОСОБА_1 звернувся у серпні 2011 році, тобто строки позовної давності ним пропущені не були.

З позовною заявою про визнання договору поруки недійсним ОСОБА_2 звернулася у серпні 2011 році, про наявності укладеного договору поруки їй також стало відомо при пред'явленні позову (а.с.2-3 том 1).

Тобто, вимоги поручителів до банку були заявлені в межах строків позовної давності, в подальшому лише уточнювались.

Доводи представників ПАТ «ДельтаБанк» та ПАТ «УкрСиббанк» про те, що суд неправильно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання договорів поруки недійсним та припиненим, оскільки до участі у справі не був залучений належний відповідач, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені договори поруки були укладені з АКІБ «УкрСиббанк», представник якого брав участь у розгляді справи.

Оспорювалися договори поруки по обставинам, які мали місце в 2007 та 2008 роках, тобто до укладення між банком договорів купівлі-продажу прав вимоги за спірним кредитним договором.

Правонаступництво ПАТ «ДельтаБанка» по спірним договорам поруки не встановлено.

Також, ПАТ «Дельтабанк» брав участь у розгляді справи, на підставі ухвал суду першої інстанції, при вирішенні позовних вимог щодо визнання недійсним та припинення договорів поруки.

Отже, права ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «ДельтаБанк» не були порушені.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що договори поруки є припиненими, оскільки кредитор без згоди поручителів збільшив обсяг відповідальності за кредитним договором.

З огляду на визначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив у стягненні заборгованості за кредитним договором солідарно з боржника та поручителів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив дані обставини, надав їм належну оцінку, дійшов до обґрунтованого висновку, що зазначені доводи також не спростовують висновків суду першої інстанції.

На підставі викладеного, колегія суддів змінює рішення суду в частині стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_1, по спірному кредитному договору.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишає без змін, як ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У зв'язку з чим правові підстави для задоволення апеляційних скарг ПАТ «ДельтаБанк», ПАТ «УкрСиббанк» та частково ОСОБА_1 - відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 375, п.4 ч.1 ст.376, 380, 381, 384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Апеляційні скарги представника публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк» - Богоноса Максима Олександровича, представника публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - Артюхової Олени Петрівни - залишити без задоволення.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитом в сумі 110356,20 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 67005,61 грн., простроченої заборгованості за кредитом 32019,00 грн., простроченої заборгованості по процентам 10541,55 грн., пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в сумі 579,21 грн. та процентам 210,68 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» судовий збір у сумі 234,01 грн.

В іншій частині рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 травня 2018 року.

Головуючий суддя: А.І.Колтунова

Судді : О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук