ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 381/2197/16-ц

провадження № 61-7029зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ОлійникА. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_6, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року, постановленої у складі судді Завгородньої І. М., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 13 жовтня 2006 року він придбав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, що належав ОСОБА_7, з якою ОСОБА_5 перебував у сімейних відносинах, та за її згодою (як член сім'ї власника) вселився у зазначений будинок, а після припинення шлюбних відносин проживав у будинку як колишній член сім'ї власника.

Посилаючись на те, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 і відповідач не є членом його сім?ї, проте добровільно виселитись із будинку відмовляється, чим порушує його право як власника будинку володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, просив усунути перешкоди в користуванні зазначеним житловим будинком шляхом виселення з нього відповідача.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2016 року, ухваленим у складі судді Чернишової Є. Ю., у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належними та допустимими доказами не довів факт самоправного зайняття жилого приміщення відповідачем та чинення перешкод новому власнику, який майже 10 років не заперечував права відповідача на проживання і користування будинком.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року, постановленою колегією у складі суддів: Матвієнко Ю. О., Березовенко Р. В., Олійника В. І., рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2016 року залишено без змін як законне та обґрунтоване.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року у відкритті касаційного провадження відмовлено на підставі пункту п'ятого частини четвертої статті 328 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення ухвали.

У червні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 116, 150, 156 ЖК Української РСР, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу неоднакового застосування судами касаційної інстанції вказаних норм матеріального права представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-22277св12, від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-13150св12, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-20997св15, від 14 березня 2012 року у справі № 6-3556св12 та від 21 березня 2012 року у справі № 6-3575св12.

Висновком, якому не відповідає ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року, заявник вказує висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року № 158цс14.

Ухвалою Верховного Суду України від 12 липня 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано з Фастівського міськрайонного суду Київської області матеріали цивільної справи.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України). У лютому 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін

до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є, зокрема, неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права (пункт 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання відповідної заяви).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви, колегія

суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні заяви з огляду на наступне.

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 26 січня 1993 року ОСОБА_7 була власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1.

У 1986 році ОСОБА_5 вселився у спірний житловий будинок з дозволу власника будинку.

З виписки з погосподарського обліку домоволодіння по АДРЕСА_1 судами попередніх інстанцій встановлено, що головою колгоспного двору по АДРЕСА_1 була ОСОБА_7, у період з 1986 року по 1990 рік ОСОБА_5 був головою сім?ї, а з 1991 року по 1995 рік - головою двору. До членів сім'ї господарства входили, зокрема, ОСОБА_7, її син ОСОБА_4 (позивач у справі), ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 та його син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Також судами встановлено, що у спірному будинку станом на 11 грудня 2006 року зареєстровані ОСОБА_7 та її син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_5 та його син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На час розгляду справи у ньому фактично проживають ОСОБА_7 та ОСОБА_5

13 жовтня 2006 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1, відповідно до умов якого ОСОБА_4 придбав вказаний житловий будинок.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).

Частиною першою статті 155 Житлового кодексу Української РСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (частина третя статті 116 Житлового кодексу Української СРС).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодилися апеляційний та касаційний суди, виходив з того, що відповідач вселився у спірний будинок з дозволу колишнього власника, а тому на законних підставах набув право користування житлом, що унеможливлює його виселення з підстав самоправного зайняття спірного жилого приміщення, та, врахувавши недоведеність факту чинення відповідачем перешкод у користуванні будинком, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-22277св12, наданій заявником як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, міститься висновок про те, що спірна квартира на праві приватної власності належить позивачу, відповідач проживає у ній без відповідної правової підстави, тому підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.

В ухвалі від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-13150св12 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, оскільки судом встановлено, що відповідачі систематично порушують правила соціалістичного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 11 листопада 2015 року у справі № 6-20997св15 погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В ухвалі від 14 березня 2012 року у справі № 6-3556св12, у якій суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, міститься висновок про те, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 21 березня 2012 року у справі № 6-3575св12 скасував судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав допущення судами порушень норм ЦПК України, які унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Наведені судові рішення не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Порівняння цих рішень з оскаржуваним судовим рішенням не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Зміст правовідносин у різних рішеннях суду касаційної інстанції з метою з?ясування їх подібності визначається обставинами кожної справи, встановленими судами, перевірку правильності встановлення яких Верховний Суд не здійснює.

Постанова Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року № 6-158цс14, надана заявником на підтвердження підстави, визначеної пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання відповідної заяви, не свідчить про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у цій постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у наданих заявником ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ і постанові Верховного Суду України та в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року, про перегляд якої

просить заявник, встановлені різні фактичні обставин, оскільки відповідач вселився у спірне жиле приміщення за згодою власника як член її сім?ї, у складі якої був і позивач, був головою цієї сім?ї та головою двору.

За таких обставин суд дійшов висновку, що обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, що відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання заяви, є підставою для відмови у задоволенні заяви.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, статтею 360-5 ЦПК України 2004 року, підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_4, поданої його представником ОСОБА_6, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року відмовити.

Постанова суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник Г. І. Усик