Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/6679/18
Провадження № 2/711/1970/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
11 грудня 2018 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Скляренко В.М.
при секретарі Слабко Ю.М.
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_2 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову вказує, що вана являється власником ? частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_2. Право власності на який підтверджується договором купівлі-продажу посвідченим 10.02.1967 року нотаріусом Черкаської державної нотаріальної контори Біба В.Я.
Крім того, вказує, що згідно даних будинкової книги та довідки про реєстрацію місця проживання Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради, станом на 22.09.2018 року в належній їй частині будинку зареєстрований, окрім неї, відповідач по справі - ОСОБА_3.
Однак, фактично ОСОБА_3 проживає за адресою - АДРЕСА_1.
Незважаючи на домовленість, відповідач добровільно з реєстрації не знявся, належна їй частина будинку не є місцем проживання або перебування ОСОБА_3. Відповідач не є членом її родини, за яким зберігається право користування житловим приміщенням - належною їй частиною будинку.
А тому, просить визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим по АДРЕСА_2.
Ухвалою суду від 27.08.2018 року позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.
В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з'явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання.
Суд ухвалив, справу вирішити за правилами заочного розгляду, передбаченими ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідача ОСОБА_3, повідомленого у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, який не з'явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву проти позову, та зі згоди представникапозивача щодо такого порядку розгляду справи.
Заслухавши пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1, пояснення свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_2 являється власником ? частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_2. Право власності підтверджується договором купівлі-продажу посвідченим 10.02.1967 року нотаріусом Черкаської державної нотаріальної контори Біба В.Я. та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №148942931 від 11.12.2018 року.
Також в судовому засіданні встановлено, що в будинку АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_3, однак останній у вказаному будинку не проживає протягом 10 років. Вказане стверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи виданої Департаментом організаційного забезпечення Черкаської міської ради, 22.08.2018 року (а.с. 45), актом опитування сусідів від 09.08.2018 року (а.с. 6) та показами свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, даними в судовому засіданні.
Обставин, які б перешкоджали відповідачу у проживанні в АДРЕСА_2 судом не встановлено.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Як зазначено у статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 389 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.
Відповідно до ч 2. ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення право власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення.
Оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не проживає в АДРЕСА_2 більше десяти років, підстави для збереження за ним жилого приміщення понад один рік відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України відсутні, суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме ? частиною будинку № АДРЕСА_2, що на праві власності належить ОСОБА_2.
На підставі викладеного, керуючись ст. 64, 150, 155, 156 ЖК України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», керуючись ст. ст. 4, 13, 81, 141, 60, 280-289, 259, 265 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачки. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Апеляційного суду Черкаської протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, а відповідачем - в той же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повний текст рішення суду складений 14.12.2018 року.

Головуючий: В.М. Скляренко