Справа № 316/1828/17
Провадження № 2/316/149/18
"21" березня 2018 р. м.Енергодар
Енергодарський міський суд Запорізької області, у складі:
головуючого судді: Капустинського М.В.,
за участю секретаря судового засідання: Терещенко О.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Енергодарі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, в інтересах якого на підставі договору про надання правової допомоги, діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області - ОСОБА_5, про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності,-
До Енергодарського міського суду Запорізької області 17.11.2017 року звернувся ОСОБА_1 (надалі позивач), в інтересах якого на підставі договору про надання правової допомоги, діє адвокат ОСОБА_2 (надалі представник позивача) з вищезазначеною позовною заявою, після уточнення вимог якої, просить суд:
- Визнати недійсним договір дарування однієї другої частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 29 травня 2015 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрований приватним нотаріусом ОСОБА_6 29.05.2015 р. реєстровий номер: 5099986;
- Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, право власності на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2;
- Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 судовий збір в розмірі 640 гривень 00 копійок та витрати на правову допомогу.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.
У відповідності до п.9 ч.1 ст.19 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року, справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Отже, при вирішенні даної цивільної справи, суд керується ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача адвокат ОСОБА_2, який діє на підставі письмового договору про надання правової допомоги від 07.07.2017 року (а.с.13) уточнені вимоги позовної заяви підтримали, надали пояснення та просили суд вимоги уточненої позовної заяви задовольнити.
Відповідачі у судове засідання не з'явились повторно, заяв або клопотань про відкладання слухання справи, заяв про зміну місця проживання, відзив або заперечень на позовну заяву до суду не надали, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином (а.с.30, 23).
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5 - у судове засідання не з'явилась, про місце та час розгляду була повідомлена належним чином, заяв про відкладення слухання справи до суду не надала.
Враховуючи приписи ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд ухвалив: розглянути справу у відсутності відповідачів, на підставі наявних у ній доказів в порядку заочного провадження, оскільки неявка відповідачів не перешкоджає постановленню заочного рішення.
Вислухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, і оцінивши надані докази в їх сукупності суд дійшов наступного висновку:
Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із ч.2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 10.02.2015р. у справі №316/1555/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів позовні вимоги ОСОБА_1 затверджено мирову угоду стягнуто з ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 162 480,51 грн., що станом на 10.02.2015р. є еквівалентом 6 512,24 доларів США та судовий збір в сумі 1 624,80 грн. (а.с.6).
На виконання вказаного рішення, 22.04.2015р. Енергодарським міським судом Запорізької області ОСОБА_1 було видано виконавчий лист №316/1555/14-ц Пр. 2/316/15/15 та Постановою головного державного виконавця ВДВС Енергодарського МУЮ Запорізької області Пеліх М.О. від 12.05.2015р., за зазначеним виконавчим листом, відкрито виконавче провадження ВП №47503056 та запропоновано боржнику ОСОБА_3 добровільно в строк до 18.05.2015р. виконати виконавчий документ (а.с.7). Дану Постанову від 12.05.2105р. ОСОБА_3 отримав про що зазначає повідомлення про вручення від 18.05.2015р. (а.с.11).
27.05.2015р. постановою головного державного виконавця ВДВС Енергодарського МУЮ Запорізької області Пеліх М.О. від 27.05.2015р. ВП №47503056 було накладено арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, для забезпечення реального виконання рішення суду, що належить боржнику ОСОБА_3 (відповідачу по справі) у межах суми звернення стягнення 164105,31 грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_3 лише в межах суми боргу (а.с.8).
Обєктом накладення арешту є все майно боржника ОСОБА_3 (відповідача по справі) є одна друга частка квартири №9 по проспекту Енергетиків в будинку №14 в місті Енергодарі Запорізької області, яка належить ОСОБА_3 на праві власності згідно рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 15.03.2013р. №0807/3139/2012.
Таким чином, боржник ОСОБА_3 (відповідач по справі) достовірно обізнаний про існування грошових зобовязань перед ОСОБА_1 та про те, що на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби Енергодарського МУЮ Запорізької області знаходиться виконавче провадження, щодо примусового виконання Рішення Енергодарського міського суду. Отже, Відповідач усвідомлюючи той факт, що на нерухоме майно накладено арешт 29.05.2015р., відчужує свою частину 1/2 частки квартири №9 по проспекту Енергетиків в будинку №14 в місті Енергодарі Запорізької області, за договором дарування, на користь третіх осіб, а саме: ОСОБА_4 яка є матірю ОСОБА_3, що, на думку суду, свідчить про умисне уникнення виконання Ухвали Енергодарського міського суду Запорізької області від 10.02.2015р..
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст.717 ЦК України).
Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК України).
Частиною 4 ст.722 ЦК України визначено, що прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.
Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
За змістом норм матеріального права, при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним до (ч.5 ст.203 ЦК України).
Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 надано розяснення, що статтями 215, 216 ЦК України передбачається, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та інтереси якої порушено вчиненням правочину.
З п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 вбачається, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий право чин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Відповідно до ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Отже, за положеннями зазначеної норми, фіктивним може бути визнаний будь який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючі заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.
За фіктивним правочином сторони не вчиняють жодних дій на виконання фіктивного правочину, оскільки ознака вчинення правочину для вигляду має бути властива діям усіх сторін правочину.
Само по собі невиконання правочину не робить його фіктивним, а тому позивач, який звертається з вимогою має довести відсутність у обох учасників правочину наміру створити юридичні наслідки цього правочину.
Спірний договір не відповідає вимогам закону.
Відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.
Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1, 5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.
Таким чином, вбачається, що відповідач, безоплатно відчужуючи свої права власника своєї матері, був обізнаний про наявність боргу перед позивачем і передбачав негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на частину його майна.
Спірний договір дарування уклали сторони, які є близькими родичами, та є той факт що сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами. Дії відповідачів були направлені на фіктивний перехід права власності до близького родича з метою приховати майно від виконання в майбутньому, за його рахунок, судового рішення про стягнення грошових коштів.
Саме таких міркувань дотримується ВСУ у його правовій позиції, викладеній у постанові від 19.10.2016 року у справі №6-1873цс16.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що уточнені вимоги сторони позивача щодо визнання недійсним договору дарування однієї другої частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 29 травня 2015 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрований приватним нотаріусом ОСОБА_6 29.05.2015 р. реєстровий номер: 5099986 та визнання за ОСОБА_3, права власності на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 є обґрунтованими у звязку з чим підлягають задоволенню.
Згідно п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, у резулятивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.
Враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в їх основній частині та приписи ст.141 ЦПК України, вимоги сторони позивача щодо стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 витрат по оплаті судового збору в розмірі 640 гривень 00 копійок та в розмірі 2900 гривень 00 копійок, а також витрати за правничі послуги, які підтверджено доказами, а саме: Актом виконаних робіт від 21.03.2018 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру та складають розмір у 5000 гривень 00 копійок підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 13, 15, 18, 77-81, 83, 141, 223, 247, 258, 259, 274, 280-284, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -
Уточнені вимоги позовної заяви задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування однієї другої частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 29 травня 2015 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрований приватним нотаріусом ОСОБА_6 29.05.2015 р. реєстровий номер: 5099986.
Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, право власності на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2.
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 - судовий збір в розмірі 3540 гривень 00 копійок, витрати за правничі послуги в розмірі 5000 гривень 00 копійок, а всього підлягає стягненню: 8540 (вісім тисяч пятсот сорок) гривень 00 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення (з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року)
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року).
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення виготовлено відповідно до ч.6 ст.259 ЦПК України, протягом десяти днів з дня закінчення розгляду справи - 30.03.2018 року.
Суддя: М. В. Капустинський