Провадження № 2/161/4272/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

19 грудня 2018 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Гриня О.М.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позов обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку по вул. Гагаріна 22 в смт. Торчин Луцького району Волинської області, що стверджується довідкою Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області № 2188 від 05.09.2018 року, договором про безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 12.02.1981 року та рішенням Виконавчого комітету Торчинської селищної ради народних депутатів Луцького району Волинської області № 25 від 11.04.1978 року. Згідно будинкової книги у належному йому будинку зареєстровано місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є його давньою знайомою. Відповідач, хоча і значиться зареєстрованою у вказаному будинку, проте понад сім років не проживає у ньому, що підтверджується актами перевірки паспортного режиму від 02.02.2018 року, 25.05.2018 року та 03.09.2018 року. На даний час її місце перебування невідоме, засоби звязку з нею відсутні, що позбавляє позивача можливості виписати її у досудовому порядку. Будь-яких усних домовленостей між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, стосовно її місця реєстрації, не існує. Зважаючи на те, що відповідач фактично не проживає за адресою своєї реєстрації, в позивача виникають труднощі зі сплати надмірних комунальних послуг, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб. Крім того, реєстрація місця проживання відповідача у вказаному житловому будинку обмежує права його власника. На підставі зазначеного, позивач просить визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою: вул. Гагаріна 22, смт. Торчин, Луцького району Волинської області та залишити за ним судові витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2018 року вказану справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2018 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не зявилася, заявою від 19.11.2018 року просить розглядати справу за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач в судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Правом подачі відзиву на позов не скористалась.

Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України.

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку по вул. Гагаріна 22 в смт. Торчин Луцького району Волинської області, що підтверджується довідкою Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області № 2188 від 05.09.2018 року, договором про безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 12.02.1981 року та рішенням Виконавчого комітету Торчинської селищної ради народних депутатів Луцького району Волинської області № 25 від 11.04.1978 року «Про виділення земельної ділянки під будівництво індивідуального одноповерхового будинку в селищі Торчин» (а.с.17,9-10,12).

Згідно до відомостей будинкової книги у вказаному житловому приміщенні зареєстровано три особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с.14-16).

За відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області місце проживання ОСОБА_3 в будинку за адресою: смт. Торчин вул. Гагаріна, 22, Луцького району Волинської області зареєстровано з 10 травня 2010 року (а.с.25).

Відповідно до актів перевірки паспортного режиму від 02.02.2018 року, 25.05.2018 року та 03.09.2018 року громадянка ОСОБА_3 не проживає в даному будинку понад сім років, особистих речей та меблів відповідача у вказаному приміщенні не виявлено (а.с.18-20).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України,право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

За змістом пунктів 33, 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Згідно Правової позиції викладеній у №6-709цс16, що переглядалася Верховним Судом України, аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Оскільки відповідач зареєстрована у спірному будинку, суд вважає, що право позивача передбачене ст.ст. 317, 319 ЦК України як власника житлового приміщення підлягає захисту, а право відповідача на користування чужим майном (житлом) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна.

На підставі викладеного, суд вважає правильним обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права, як то визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а тому позов підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат, враховуючи заяву позивача, судом не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 12, 13, 81, 82, 141, 209, 258, 263-268 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 319, 321, 391 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, смт. Торчин, вул. Гагаріна, 22.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 19 грудня 2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_6