Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 454/2179/16-ц

провадження № 61-38801 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - фермерське господарство «Бурка Віталій Володимирович»,

представник позивача - Бурка Валерій Володимирович,

відповідачі: Генеральна прокуратура України, Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника фермерського господарства «Бурка Віталій Володимирович» - Бурки Валерія Володимировича - на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 29 грудня 2016 року у складі судді Адамовича М. Я. та постанову апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2018 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2016 року фермерське господарство «Бурка Віталій Володимирович» (далі - ФГ «Бурка В. В.») звернулося до суду з позовом до Генеральної прокуратури України та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що представником фермерського господарства було направлено заяву про кримінальне правопорушення до Генеральної прокуратури України за дії судді Господарського суду Львівської області Ділай У. І., який постановив, на його думку, завідомо неправосудне судове рішення. Вказану заяву було перенаправлено до прокуратури Львівської області, звідки скеровано до прокуратури м. Львова, а звідти - до прокуратури Личаківського району м. Львова. У зв'язку з вказаними незаконними діями, позивачем було направлено звернення про невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань у Генеральну прокуратуру України, яке було перенаправлено у прокуратуру Львівської області та Львівську місцеву прокуратуру № 1, звідки він отримав відповідь, що у наданій ним до Генеральної прокуратури України заяві відсутні підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Представник господарства вважав такі дії Генеральної прокуратури України протиправними й такими, що порушують його права і завдали моральної шкоди.

З урахуванням викладеного ФГ «Бурка В. В.» просило суд стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями прокуратури.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 29 грудня 2016 року у задоволенні позову ФГ «Бурка В. В.»відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, у чому саме полягає завдана йому моральна шкода, не вказано, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Крім того, невнесення слідчим, прокурором відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань можуть бути оскаржені до слідчого судді в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України. Однак, цим правом позивач не скористався.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2018 року апеляційна скарга представника ФГ «Бурка В. В.» - Бурки В. В. - залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що листом від 12 липня 2016 року представнику ФГ «Бурка В. В.» - Бурці В. В. повідомлено, що із поданого господарством звернення не вбачається об'єктивних даних, які б свідчили про вчинення протиправних дій суддею Господарського суду Львівської області, унаслідок чого викладені відомості не підлягають внесенню в Єдиний реєстр досудових розслідуваньу порядку, передбаченому статтею 214 КПК України, та роз'яснено Бурці В. В., що згідно з вимогами статей 303-307 КПК України він має право звернутись до суду зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора. Отже, позивачем не надано доказів визнання незаконними дій посадових осіб прокуратури при розгляді його заяви і звернення та завдання йому моральної шкоди. Тому відсутні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди.

У касаційній скарзі представник ФГ «Бурка В. В.»- Бурка В. В. - просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов ФГ«Бурка В. В.» задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної правової оцінки доводам позовної заяви, не звернули уваги на незаконну бездіяльність прокуратури, яка виявилася у відсутності належного реагування на його заяву про злочин, вчинений суддею Господарського суду Львівської області. Вказує, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставин справи та дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

У серпні 2018 року представник Генеральної прокуратури України подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Суди дійшли правильного висновку про те, що позивач не довів своїх позовних вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У серпні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що представник ФГ «Бурка В. В.» звертався до Генеральної прокуратури України із заявою, в якій просив вирішити питання щодо відкриття кримінального провадження за статтею 375 КК України щодо судді Господарського суду Львівської області Ділай У. І., який постановив, на його думку, завідомо неправосудне судове рішення.

Згідно з листом від 13 червня 2014 року, вказана заява Генеральною прокуратурою України була скерована для розгляду у прокуратуру Львівської області.

Прокуратурою Львівської області заяву представника ФГ «Бурка В. В.» було направлено для розгляду до прокуратури м. Львова, а звідти - до прокуратури Личаківського району м. Львова, що вбачається з листів від 18 червня 2014 року та від 20 червня 2014 року.

Позивачем було повторно направлено до Генеральної прокуратури України звернення, яке також було скеровано до прокуратури Львівської області та Львівської місцевої прокуратури для розгляду, що вбачається із звернення та листів від 01 липня 2016 року і від 05 липня 2016 року.

Листом від 12 липня 2016 року представнику ФГ «Бурка В. В.» - Бурці В. В. повідомлено, що із поданого ФГ «Бурка В. В.» звернення не вбачається об'єктивних даних, які б свідчили про вчинення протиправних діянь суддею Господарського суду Львівської області, а відтак викладені відомості не підлягають внесенню в Єдиний реєстр досудових розслідуваньу порядку, передбаченому статтею 214 КПК України.

Одночасно Бурці В. В. роз'яснено, що згідно з вимогами статей 303-307 КПК України він має право звернутись до суду зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора.

За вказані, на думку позивача, неправомірні дії Генеральної прокуратури України, ФГ «Бурка В. В.» вимагало стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь 1 000 000 грн.

При розгляді справи суди порушили вимоги закону щодо юрисдикції спору.

Відповідно до вимог статті 15 ЦПК України, у редакції 2004 року, чинній на час ухвалення судового рішення судом першої інстанції, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналогічна норма міститься й у статті 19 чинного ЦПК України.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Статтями 1, 12 ГПК України було передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно зі встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Стаття 4 ГПК України передбачає право юридичної особи на звернення до господарського суду.

У вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і спір господарськими, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 ГК України.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Статтею 2 ГК України передбачено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи (частина перша статті 1 Закону України «Про фермерське господарство»).

Повноваження прокурора визначаються статтею 121 Конституції України та Законом України «Про прокуратуру».

Спори, що виникають між юридичними особами та представниками прокуратури при реалізації ними своїх повноважень, за своїм суб'єктним складом підвідомчі господарським судам.

Отже, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані, зокрема, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК України.

Майнові відносини (у розумінні статті 4 ГК України) суб'єктів господарювання з юридичними особами, у тому числі тими, що не є суб'єктами господарювання (органами державної влади), регулюються ГК та ГПК України.

Зазначений правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 461/1930/16-ц, провадження № 14-60 цс 18.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відмовляючи у задоволенні позову ФГ «Бурка В. В.», суди не надали оцінки тому, що господарство заявило вимогу до Генеральної прокуратури України та Держави України в особі Державної казначейської служби України лише про відшкодування моральної шкоди, завданої діями суб'єкта владних повноважень, така вимога не об'єднана з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадає під дію статті 4 ГПК України, а тому зазначений спір підвідомчий господарському суду.

Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України підставою для скасування рішення повністю або частково із закриттям провадження в справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині є порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушення норм процесуального права, що в силу частини другої статті 414 ЦПК України є підставою для їхнього скасування із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 414, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу фермерського господарства «Бурка Віталій Володимирович» задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 29 грудня 2016 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2018 року скасувати.

Провадження у справі за позовом фермерського господарства «Бурка Віталій Володимирович» до Генеральної прокуратури України та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди закрити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта