РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

14.12.2018 року Франківський районний суд м.Львова у складі:головуючого

судді Гулієвої М.І.

при секретарі Жовнір Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові справу №465/1654/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про розбавлення батьківських прав,,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що 12 червня 2003 року уклала шлюб з відповідачем - ОСОБА_2. Від шлюбу у них народилась дочка- ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 життя не склалось. 15 січня 2013 року рішенням Франківського районного суду м.Львова шлюб між ними було розірвано. Незважаючи на запевнення про участь у вихованні дитини та матеріального її утримання, Відповідач з моменту розірвання шлюбу , як і до цього, ухиляється від свого батьківського обов'язку щодо виховання та утримання. Будь-яких перешкод для виконання ним своїх обов'язків у спілкуванні з дитиною вона не чинила. Він зовсім не цікавиться розвитком, станом здоров'я дочки, не дбає про її інтереси. Відповідача не цікавить забезпечення одягом та харчами, купівля шкільного приладдя, відвідування батьківських зборів в школі чи іншої участі у вихованні та утриманні. Позивачка доглядає, турбується про дитину та займаєся її вихованням. Дитина росте доброю, врівноваженою, має багато друзів, добре вчиться. Навчанням дочки займається виключно позивачка. Усі шкільні заходи (шкільні свята, батьківські збори) відвідує лише позивачка. Відповідач у школі жодного разу не з'являвся та участі у вихованні та навчанні дочки не приймав.

У судове засідання позивачка не з"явилась, надіслала клопотання про слухання справи у її відсутності, просить позов задоволити.

Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі доказів, з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечив і позивач.

Представник третьої особи Сихівської районної адміністрації Львівської надіслала клопотання про слухання справи у її відсутності, не заперечила щодо задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 12.05.2016 року з Відповідача стягнуто на користь позивачки аліменти на дитину ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 800,00 грн. щомісячно , починаючи з 21 січня 2016 року. Станом на сьогоднішній день Відповідач аліменти не сплачує,що вбачається з довідки Франківського ВДВС м.Львів №24188 від 15.01.2018р.

У відповідності до висновку № 5 від 26.02.2018 року органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації, комісія з питань захисту прав дитини комісія вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3. Такий висновок зроблений на підставі пояснень позивачки,заяви дочки та письмових свідчень ОСОБА_5, ОСОБА_6 , ОСОБА_7, про те , що батько понад 10 років не підтримує неповнолітню дочку, не знає як вона вчиться, який стан її здоров'я , матеріально не забезпечує. Відповідача двічі запрошували на засідання комісії з питань захисту прав дитини, однак , жодного разу на засідання він не з'явився.

Як вбачається з характеристики учениці 8 -Б класу ССЗШ № 2 ОСОБА_8 наданої директором школи 17 січня 2018 року , батько не бере участі у вихованні дочки.

З довідки консультативної поліклініки Львівської комунальної міської дитячої лікарні вбачається, що мати опікується здоров'ям дитини, періодично проходить огляди в консультативній поліклініці.

Згідно акту обстеження умов проживання ОСББ «Квітка-1» № 2 від 16 січня 2018 року, неповнолітня ОСОБА_8.проживає разом з матір"ю- позивачкою по справі, батько з сім"єю не проживає ,вихованням дитини не займається.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 5 СК України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України - регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

В постанові №3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України №20 від 19 грудня 2008 року), а саме- в пункті 15 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. В пункті 16 даної постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

В силу ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Приписами статті 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ст.39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини.

Відповідно до положень принципу №6, принципу №7 абз.2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена переш за все на батьків.

Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки, ОСОБА_2 дочкою ОСОБА_9,ІНФОРМАЦІЯ_3 не піклується, не дбає про фізичний і духовний розвиток дочки, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дочці доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батька, свідомо нехтуючого своїми обов'язками.

Керуючись ст.4,7,10,12,13,80,89,223,258,259, 263-265,268,280-282 ЦПК України ,суд,-

в и р і ш и в:

позов задоволити.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4, стосовно неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили,якщо протягом строків,встановлених ЦПК України,не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга,або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду.

Повний текст рішення виготовлено 14.12.2018р.

Сторони у справі-

ОСОБА_10,79031 АДРЕСА_1,реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1

ОСОБА_11 ,79053 АДРЕСА_2

З особа-Орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради,79049 м.Львів проспект Червоної Калини , 66.

Суддя М.І.Гулієва