Постанова

Іменем України

10 травня2018 року

м. Київ

справа № 643/9133/14-ц

провадження № 61-6862 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Московського районного суду

м. Харкова від 23 червня 2015 року у складі суді ОСОБА_7 та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2017 року у скалі колегії суддів: Бездітка В. М., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійним договору довічного утримання.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що з 2010 року його мати -

ОСОБА_8 перебувала на обліку у лікаря - психіатра у зв'язку із вираженим зниженням інтелектуальних функцій та порушенням осмислення оточуючого.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2012 року ОСОБА_8 визнано недієздатною, а рішенням Московського районного суду

м. Харкова від 08 квітня 2013 року його призначено її опікуном. На час визнання ОСОБА_8 недієздатною їй було встановлено діагноз - хвороба Альцгеймера, що проявляється як хронічний психічний розлад.

13 липня 2011 року між його донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_8 було укладено договір довічного утримання, предметом якого є належна його матері квартира АДРЕСА_1. Про укладання оспорюваного договору йому не було відомо, оригінали всіх документів на квартиру знаходилися у нього. Відповідач, скориставшись безпорадним станом ОСОБА_8 оформила дублікати всіх необхідних документів, та уклала з нею оспорюваний договір довічного утримання.

Посилаючись на те, що на час укладання оспорюваного договору ОСОБА_8 за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, просив визнати недійсним договір довічного утримання, укладений

13 липня 2011 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 червня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 13 липня 2011 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А. В., реєстровий

№ 1864.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_4 про те, що на момент укладання договору довічного утримання від 13 липня 2011 року ОСОБА_8 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у зв'язку із чим дійшов висновку про визнання його недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_10 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що висновок суду першої інстанції про те, що на час укладання оспорюваного договору ОСОБА_8 за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними є правильним, підтверджується також і висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 10 травня 2017 року, призначеної апеляційним судом за клопотанням відповідача, відповідно до якого на момент укладання договору довічного утримання від 13 липня 2011 року ОСОБА_8 виявляла тяжкий психіатричний розлад у формі судинної деменції, та за своїм психічним станом була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Вважав такими, що не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволені заявлених відповідачем клопотань про допит свідків, які могли б підтвердити нормальний психічний стан ОСОБА_8 до 2012 року, зокрема лікаря - психіатра, який здійснював лікування ОСОБА_8, а також залучення, як третьої особи приватного нотаріуса Бакумової А. В. та її допит, оскільки це не вплинуло на законність та обгрунтованість рішення суду.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у лютому 2018 року,

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, не сприяв повному та всебічному встановленню обставин, що мають істотне значення для вирішення справи, неповно дослідив та надав оцінку доказам.

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що відповідно до медичної документації та висновків експертів погіршення стану здоров'я ОСОБА_8 були відміченні протягом 2012 - 2013 років, тоді як оспорюваний договір укладено у липні 2011 року.

Суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки письмовим поясненням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу

Бакумової А. В. щодо встановлення нею обсягу цивільної дієздатності

ОСОБА_8 при посвідченні договору довічного утримання, яка при особистому спілкуванні не виявляла ознак недієздатності, усвідомлювала значення своїх дій та виявляла вільне волевиявлення на його укладання.

Вважала, що висновки оскаржуваних судових рішень ґрунтуються на припущеннях, що є порушенням норм процесуального права та підставою для їх скасування з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У травні 2018 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_4 на касаційну скаргу відповідача, у якому він просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відзив мотивований тим, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що на момент укладання оспорюваного договору ОСОБА_8 страждала на стійке психічне захворювання, за рік після його укладання була визнання судом недієздатною, що свідчить про те, що укладаючи з відповідачем договір довічного утримання, вона не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зазначені обставини підтвердженні двома висновками посмертних судово-психіатричних експертиз проведених різними експертними установами, призначених у справі, як за заявою позивача, так і за заявою відповідача.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК Україниу суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судами установлено, що за умовами договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11 від 13 липня 2011 року за реєстровим № 1864, ОСОБА_8 відчужила ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 у

м. Харкові, а ОСОБА_5 зобов'язувалась довічно доглядати відчужувача, забезпечувати її харчуванням, одягом та надавати необхідну допомогу.

Відповідач ОСОБА_5 є донькою позивача ОСОБА_4 та онукою ОСОБА_8

У період з 2010 року по день смерті ОСОБА_8 страждала хворобою Альцгеймера та проходила лікування у лікаря-психіатра.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2012 року ОСОБА_8 визнано недієздатною. Рішенням Московського районного суду

м. Харкова від 08 квітня 2013 року ОСОБА_12 призначено опікуном над ОСОБА_8

Відповідно до копії свідоцтва про смерть від 19 липня 2014 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1

Частиною першою статті 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПКзобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 28 квітня 2015 року, з 2010 року ОСОБА_8 виявляла стійкий хронічний психіатричний розлад у вигляді деменції при хворобі Альцгеймера з пізнім початком. На час укладання договору довічного утримання ОСОБА_8 за своїм психологічним станом була не здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В суді апеляційної інстанції за клопотаннямпредставника ОСОБА_5- ОСОБА_6 була призначена повторна посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої доручено Українському науково-дослідному інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров'я України.

За висновком судово-психіатричної експертизи від 10 травня 2017 року, на момент укладання договору довічного утримання - 13 липня 2011 року

ОСОБА_8 виявляла тяжкий психіатричний розлад та не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, дослідивши докази, зібрані у справі, зокрема, акт судово-психіатричної експертизи від 20 листопада 2012 року на підставі якого ОСОБА_8 було визнано недієздатною, медичну картку амбулаторного хворого, у записах якої, датованих березнем 2011 року відмічено, що психічний стан хворої незадовільний: пам'ять погіршена, нічим не цікавиться, на вулицю не виходить - боїться заблукати, а також висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, правильно виходив з того, що ОСОБА_8 на момент укладання оспорюваного договору довічного утримання за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, адекватно виражати своє волевиявлення, що є підставою для визнання такого договору недійсним на підставі частини першою статті 225 ЦК України.

Зазначені обставини, які мають істотні значення для правильного вирішення спору, що виник між сторонами, підтверджені й висновком повторної судово-психіатричної експертизи від 10 травня 2017 року, яка була призначена у справі за заявою відповідача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, доводи касаційної скарги правильність висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник