АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

за участю секретаря - Лященко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 серпня 2017 року

у справі ОСОБА_2 до Міжрегіональної академії управління персоналом, Міністерства освіти та науки України, третя особа - Комітет Верховної Ради України з питань науки та освіти про стягнення недонарахованої та невиплаченої заробітної плати, матеріальної та моральної шкоди, упущеної вигоди, витрат на придбання квитків,-

ВСТАНОВИВ:

08 грудня 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом, та просив стягнути на його користь з Міжрегіональної академії управління персоналом не донараховану та невиплачену заробітну плату в сумі 654.400,00 грн., стягнути з Міжрегіональної академії управління персоналом 179999,00 грн. на відшкодування завданої йому моральної шкоди, стягнути з Міністерства освіти та науки України на відшкодування завданої йому матеріальної та моральної шкоди 1 гривню та зобов'язати перерахувати її Казначейству України.

16 лютого 2015 року позивач подав до суду доповнення до позовної заяви і просив суд встановити факти, що мають юридичне значення, а саме: під час виконання позивачем трудових обов'язків у відповідача з 23 серпня 2007 по 30 грудня 2008 року завідувача кафедри права він фактично виконував обов'язки декана в межах відповідного трудового договору з відповідними правовими наслідками; під час виконання позивачем трудових обов'язків у відповідача з 23 серпня 2007 по 30 грудня 2008 року завідувача кафедри права відповідач всупереч чинного законодавства довільно та самоуправно встановив йому дискримінаційно занижений посадовий оклад і постійно із значними затримками і в неповному обсязі виплачував заробітну плату; під час виконання позивачем трудових обов'язків у відповідача з 23 серпня 2007 по 30 грудня 2008 року завідувача кафедри права відповідач всупереч чинного законодавства довільно та самоуправно, дискримінаційно не нараховував і не виплачував йому доплати: за наукову ступінь, за вчене звання, за вислугу років та за складність і напруження у роботі в розмірі до 60%; стягнути на його користь з Міжрегіональної академії управління персоналом не донараховану та невиплачену заробітну плату в сумі 857.800,00 грн. за мінусом 8579,00 грн. згідно пунктів 1.3 та 1.4 резолютивної частини позовної заяви; стягнути з Міжрегіональної академії управління персоналом 179999,00 грн. на відшкодування завданої йому моральної шкоди; стягнути з Міністерства освіти та науки України на відшкодування завданої йому матеріальної та моральної шкоди 1 гривню та зобов'язати перерахувати її Казначейству України (а.с. 12).

14 квітня 2015 року позивач подав до суду доповнення до позовної заяви.

29 травня 2015 року позивач подав до суду доповнення - уточнення до позовної заяви, які ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2015 року залишені без руху, та в подальшому ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року повернуті позивачу у зв'язку з не усуненням недоліків. (а.с. 69).

11 листопада 2015 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовної заяви та доповнень до неї та просив суд стягнути на його користь з Міжрегіональної академії управління персоналом упущену вигоду в розмірі 217.015,40 грн.; стягнути на його користь з Міжрегіональної академії управління персоналом не донараховану та невиплачену заробітну плату в сумі 727.330,00 грн.; стягнути на його користь з Міжрегіональної академії управління персоналом витрат на придбання квитків у сумі 1608,00 грн. (а.с. 119).

23 лютого 2016 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовної заяви та доповнень до неї та просив суд визнати нікчемним (недійсним) з 27 лютого 2006 року (дня затвердження Статуту відповідача Міжрегіональної академії управління персоналом) та/або з дня його наступної державної реєстрації правочину - Положення про Дніпропетровський інститут Міжрегіональної академії управління персоналом, затвердженого зборами Міжрегіональної академії управління персоналом від 18 жовтня 2004 року (протокол № 34, припис прізвища та ініціалів ОСОБА_4.), погодженого з Управлінням освіти Дніпропетровської ОДА із зазначенням прізвища та ініціалів ОСОБА_5, дата до підпису відсутня; визнати нікчемним (недійсним) з 27 лютого 2006 року правочину - наказу директора Дніпропетровського інституту Міжрегіональної академії управління персоналом щодо звільнення позивача з 31.12.2008 року; визнати нікчемним (недійсним) з 27 лютого 2006 року складової правочину - словосполуки «положеннями нормативних актів» в п.11.2 Статуту-2006 року відповідача; визнати нікчемним (недійсним) з 27 лютого 2006 року правочинів: рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 квітня 2011 року та ухвали від 09 жовтня 2014 року, а також ухвали апеляційного суду м. Києва (справа № 22-ц/796/14889/14) від 17 грудня 2014 року та від 27 жовтня 2011 року (справа № 22-/11608/11); стягнути на його користь з Міжрегіональної академії управління персоналом не донараховану та невиплачену заробітну плату в сумі 727.330,00 грн. (а.с. 135).

09 березня 2017 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовної заяви та доповнень до неї та просив суд стягнути на його користь з Міжрегіональної академії управління персоналом не донараховану та невиплачену заробітну плату в сумі 869.322,70 грн.; поновити його на посаді завідувача кафедри права з 31.12.2008 року у відповідача - Міжрегіональної академії управління персоналом (а.с. 202).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2017 року заяву про уточнення позовних вимог від 11.11.2015 року прийнято до розгляду. Заяву про уточнення і збільшення розміру позовних вимог від 23.02.2016 року повернуто позивачу. Заяву про уточнення та збільшення розміру позовних вимог від 09.03.2017 року в частині поновлення на роботі повернуто позивачу. Заяву про уточнення та збільшення розміру позовних вимог від 09.03.2017 року в частині збільшення розміру не донарахованої та невиплаченої заробітної плати прийнято до розгляду (а.с. 207-208).

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним.

З 23 серпня 2007 по 30 грудня 2008 року він працював завідувачем кафедри права в Дніпропетровському інституті МАУП, що є складовою частиною (філією) відповідача - Міжрегіональної академії управління персоналом. Названа кафедра здійснювала підготовку спеціалістів з правознавства і забезпечувала викладання практично усіх правових дисциплін, тобто фактично була факультетом. Отже, є достатньо підстав для визнання встановленим фактом ту обставину, що при виконанні позивачем своїх трудових обов'язків він являвся особою, що фактично виконувала обов'язки декана в межах відповідного трудового договору з відповідними правовими наслідками. На той час посадовий оклад завідувача кафедри ВНЗ 3-4 рівня акредитації складав в середньому близько 3500,00 грн., а декана факультету - близько 4000,00 грн. Натомість відповідач, як згодом з'ясувалось, встановив позивачу оклад у розмірі 2000 грн., який, порушуючи норми Конституції України та інше чинне законодавство, почав виплачувати мізерними частками починаючи лише з листопада 2007 року, а далі з постійними затримками на 2-3 місяці також частками, по 500-700 грн. Відповідач за весь період трудових відносин позивача з ним жодного разу не виплачував позивачу доплат за науковий ступінь (канд. юрид. наук), вчене звання (доцент) та вислугу. Крім того, під час виконання своїх трудових обов'язків у відповідача в провадженні ОСОБА_2 було 8 навчальних дисциплін, що значно перевищує існуючі нормативні акти Міністерства освіти і науки та Кабінету Міністрів України щодо педагогічного навантаження. Також в процесі виконання трудових обов'язків позивач використовував знання англійської, німецької, чеської та польської мов. Йому довелося здійснювати керівництво дипломними роботами декількох десятків студентів, від яких з різних причин відмовились інші викладачі. Згідно Постанови КМУ № 1298 від 30.08.2002 року відповідач мав би здійснювати доплату до заробітної плати позивача за складність та напруження у роботі в розмірі до 60%, але він ухилявся від цього. В період з 23.08.2007 по 30.12.2008 року відповідач не донарахував та не доплатив позивачу 92.800,00 грн., затримав повний розрахунок по заробітній платі з 01.01.2009 по, з урахуванням усіх поданих уточнень та доповнень до позовної заяви, по 31.06.2017 року, що складає 869.322,70 грн.

Крім того, позивач зазначив, що відповідач також завдав матеріальну шкоду у вигляді упущеної вигоди, позбавивши його можливості отримувати заробітну плату виходячи з нормативно встановленого посадового окладу завідувача кафедри. За розрахунками позивача та з огляду на те, що всі зароблені ним грошові кошти розміщались в банківських установах на депозитних рахунках, розмір упущеної вигоди складає 271.015,40 грн. Також з вини відповідача йому завдано матеріальної шкоди у вигляді витрат на придбання квитків на поїздки до Голосіївського райсуду м. Києва, де слухалась цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до МАУП, на загальну суму 1608,00 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 серпня 2017 року ОСОБА_2 в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, порушив строки розгляду справи,відхилив заявлені відводи,відхилив клопотання про витребування доказів,не застосував ч.2 ст.23 КЗпП України,ч.1 ст.228 ЦК України,неправомірно послався на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 29 квітня 2011 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 був прийнятий на роботу на посаду завідувача кафедри права за строковим трудовим договором з 23.08.2007 р. до 31.12.2008 р. з посадовим окладом в розмірі 2000 гривень на місяць відповідно до наказу № 79-п від 23.08.2007 року Дніпроперовського інституту Міжрегіональної Академії управління персоналом. (а.с. 117).

Наказ виданий на підставі власноручно написаної заяви ОСОБА_2, поданої на ім'я директора Дніпропетровського інституту МАУП Кривоноса А.О., в якій позивач просив прийняти його на посаду завідувача кафедри права з посадовим окладом 2000 гривень за строковим трудовим договором з 23.08.2007 року по 31.12.2008 року (а.с. 114).

На підставі наказу № 99-п від 23.12.2008 року позивач був звільнений з посади завідувача кафедри права з 30.12.2008 р. в зв'язку із закінченням строку трудового договору (а.с. 118).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що в 2010 році позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовною заявою до Міжрегіональної Академії управління персоналом про стягнення не донарахованої та невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, в якій просив стягнути на його користь недонараховану і недовиплачену заробітну плату за період з 24.08.2007 р. по 30.12.2008 р. в сумі 24500 гривень, середній заробіток в зв'язку з затримкою виплати заробітної плати з 31.12.2008 р. по 01.03.2010 р. в сумі 65000 гривень, а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 25000 гривень.

02 серпня 2010 року позивач подав до суду заяву про доповнення до позовних вимог і просив суд стягнути з відповідача на його користь недонараховану і недовиплачену заробітну плату за період з 24.08.2007 р. по 30.12.2008 р. в сумі 24500 гривень, середній заробіток з 31.12.2008 р. по 01.10.2010 р. в сумі 80000 гривень та в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 25000 гривень.

20 грудня 2010 року позивач подав до суду доповнення до позовної заяви, відповідно до якого позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь недонараховану і недовиплачену заробітну плату за період з 24.08.2007 р. по 30.12.2008 р. в сумі 70000 гривень, з врахуванням індексу інфляції 102000 гривень, середній заробіток за період з 31.12.2008 р. по 01.01.2011 р. в сумі 168000 гривень, що з врахуванням індексу інфляції повинно становити 200000 гривень, зобов'язати відшкодувати витрати на проїзд для участі в судових засіданнях, витрати, здійснені на поштові відправлення, упущену вигоду в розмірі 71627,20 гривень, за прострочення виконання грошового зобов'язання 10080 гривень, а також завдану моральну шкоду в розмірі 35000 гривень.

В січні 2011 року позивач надіслав на адресу суду заяву про доповнення до позовних вимог і просив суд стягнути з відповідача недонараховану і недовиплачену заробітну плату за період з 23.08.2007 р. по 30.12.2008 року в сумі 34069,86 гривень, що з врахуванням інфляції становить 545100,78 гривень, середній заробіток з 31.12.2008 року по 01.02.2011 року за весь період затримки розрахунку в розмірі 92009 гривень, що з врахуванням інфляції становить близько 108561,62 гривні та 4080,27 гривень за користування цими коштами, 113970,67 упущеної вигоди, 5399,09 за користування грошовими коштами, в рахунок відшкодування витрат на проїзд для участі в судових засіданнях суму в розмірі 1168,48 гривень, 90 гривень, витрачених на поштові відправлення, 35000 в рахунок відшкодування моральної шкоди, за виконану роботу понад встановлене чинним законодавством педагогічне навантаження завідувача кафедри та понадпланове керівництво дипломними роботами 60000 гривень, з врахуванням інфляції 78000 гривень, 7020 гривень за користування відповідачем грошовими коштами, 32252 гривні упущеної вигоди, а всього 450053,91 гривні.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29.04.2011 року у справі № 2-455/11 у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Вказаним рішенням, зокрема, встановлено, що уклавши трудовий договір з відповідачем, і, приступивши до роботи, позивач погодився з умовами, викладеними в договорі, у тому числі з розміром оплати праці.

Голосіївський районний суд м. Києва в своєму рішенні від 29.04.2011 року також встановив, що будь-яких документів, що свідчили б про встановлення ОСОБА_2 при прийнятті на роботу посадового окладу в розмірі 3029,10 гривень суду не надано. Будь-які докази на підтвердження того, що при прийомі на роботу позивачу були встановлені надбавки за педагогічне навантаження завідувача кафедри, також не надано. Суд встановив відсутність факту порушення з боку відповідача прав позивача на отримання заробітної плати в сумі, визначеній в позовній заяві, надбавок за педагогічне навантаження, виплат за вислугу років, доплат до посадового окладу за науковий ступінь та вчене звання.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29.04.2011 року у справі № 2-455/11 набрало законної сили.

В подальшому, ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з заявою про ухвалення додаткового рішення у справі та/або скасування рішення за нововиявленими обставинами, посилаючись, зокрема, на те, що при розгляді справи судом не були вирішені всі вимоги та враховані всі обставини, викладені ним в заяві про доповнення до позовних вимог.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.10.2014 року у задоволенні заяви відповідача відмовлено. Вказаною ухвалою встановлено, що всі позовні вимоги позивача, викладені у позовній заяві та заявах про збільшення розміру позовних вимог, були вирішені судом по суті, і всім обставинам, про які він зазначав, та наданим сторонами доказам була дана належна оцінка. Також вказаною ухвалою роз'яснено ОСОБА_2 порядок і підстави перегляду судом рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, та роз'яснено його право звернутися з відповідною заявою у визначений законом спосіб.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та безпідставності, зазначивши при цьому, що 08 грудня 2014 року ОСОБА_2, звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із аналогічною, вищезазначеною позовною заявою, ряд вимог якої, зокрема, стягнення не донарахованої та невиплаченої заробітної плати за період з 23.08.2007 по 30.12.2008 року, вже були предметом розгляду в Голосіївському районному суді м. Києва, та фактично по ним прийнято судове рішення, яке набрало чинності.

Оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК).

Таким чином, зважаючи на існування рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29.04.2011 року у справі № 2-455/11, яке набрало законної сили, місцевий суд в своєму рішенні правильно послався на те, що уклавши з відповідачем трудовий договір та приступивши до роботи, позивач фактично повністю погодився з умовами, викладеними в трудовому договорі, у тому числі і з розміром оплати праці, а тому, додаткового доказування в розумінні ч.3 статті 61 ЦПК України цей факт не потребує.

Такий висновок суду узгоджується з вимогами ч.1 ст. 21 КЗпП України, відповідно до якої - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

А тому позивач, уклавши трудовий договір з відповідачем, і приступивши до роботи, погодився з умовами, викладеними в договорі, у тому числі з розміром оплати праці.

Доводи апеляційної скарги про те, що суддя першої інстанції безпідставно відмовила йому в задоволені клопотань про забезпечення доказів від 18 серпня 2017 року, що на думку апелянта сприяло би встановленню правомірності його позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, відповідно до вимог ч.2 ст.78 ЦПКУ обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.4 ст.77 ЦПК України).

Крім того, матеріали цивільної справи не місять належних та допустимих доказів, або взагалі посилань на них, які б свідчили, що між сторонами були інші наміри щодо розміру встановленого окладу, доплати чи надбавки, в тому числі за вчене звання, за педагогічне навантаження тощо, нема посилань на такі докази і в апеляційній скарзі, а тому позивачу також обґрунтовано відмовлено в задоволенні його вимоги щодо встановлення факту заниження посадового окладу, не нарахування та не виплати доплат за наукову ступінь, вчене звання, вислугу років та складність і напруження в роботі, а також щодо стягнення з відповідача не донарахованої та невиплаченої заробітної плати.

Свої трудові обов'язки позивач виконував у відповідності до умов обумовлених трудовим договором, а тому його твердження, що він фактично виконував іншу роботу, а саме роботу декана, яка не була передбачена цим трудовим договором не можуть бути підставою для задоволення його позовних вимог, оскільки ст.31 КЗпП України забороняється вимагати від працівника виконання необумовленої трудовим договором роботи.

Відповідно до вимог діючого трудового законодавства України, виконання іншої, необумовленої трудовим договором роботи, або істотна зміна умов трудового договору, переведення на іншу роботу, та інше, повинно бути оформлено відповідним наказом, або укладанням додаткової угоди, чого сторонами зроблено не було.

Як вбачається з матеріалів справи доповнення до позовних вимог ОСОБА_2 від 14 04.2015, стосовно визнання нікчемними складових частин правочину-установчих документів відповідача-статуту, та установчого договору, визнання нікчемним складових частин правочину - трудового договору в період з 23.08.2007 року по 31.12.2008 року стосовно посадового окладу в розмірі 2000 грн. та не сплаті за вчене звання та науковий ступінь, за педагогічний стаж та інтенсивне педагогічне навантаження, а також встановлення факту що має юридичне значення, виконання позивачем обов'язків завідувача кафедри права, та стягнення заробітної плати та інших доплат за період з 23.08.2007 року по 31.12.2008 року були залишені без руху для усунення недоліків, та повернуті позивачу Ухвалою Бабушкінського районного суду від 24.09.2015 року (т.1,а.с.69), а тому доводи апеляційної скарги щодо незаконності цих процесуальних дій суду першої інстанції під час вирішення спору, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, ухвалою апеляційного суду від 19 жовтня 2017 року, апеляційна скарга в частині оскарження ухвали Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 липня 2017 року та ухвали Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2017 року повернута до суду першої інстанції для виконання вимог ст.293 ЦПК України (т.2,а.с. 53).

Інші доводи апеляційної скарги стосуються незгоди з процесуальними діями судді першої інстанції під час розгляду справи, та не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позову, оскільки відповідно до вимог ст.376 ЦПКУ порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Перевіривши справу у повному обсязі, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції у досить повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи позивача та надав їм належну оцінку, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновків першої інстанції суду не спростовують, а передбачених ст.376 ЦПКУ підстав для скасування судового рішення колегією суддів на встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 серпня 2017 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко