Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 591/4839/14-ц

провадження № 61-7606св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми у складі судді Сидоренко А. П. від 16 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області у складі колегії суддів: Гагіна М. В., Попруги С. В., Околота Г. М., від 06 липня 2015 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 березня 2010 року (справа № 2-412/2009) звернуто стягнення на предмет іпотеки за укладеним між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ПAT «ОТП Банк») та ОСОБА_3 договором іпотеки від 28 грудня 2007 року, а саме на житловий будинок та земельну ділянку АДРЕСА_1 шляхом надання ПAT «ОТП Банк» права на продаж вищевказаного нерухомого майна з застосуванням процедури, передбаченої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», тобто укладення договору купівлі-продажу.

Посилаючись на те, що згідно з договором про відступлення права вимоги від 24 грудня 2010 року ПАТ «ОТП Банк» передало ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за вищевказаним договором іпотеки, у тому числі право на звернення стягнення на заставлене майно, однак на даний час рішення суду не виконано, кредит не погашений та відповідачі у добровільному порядку відмовляються звільнити передане в іпотеку житлове приміщення, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило суд виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із житлового будинку АДРЕСА_1

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 вересня 2014 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Ухвалено виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із житлового будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 відповідачі, які є його мешканцями на вимогу іпотекодержателя добровільно не звільнили вказаного житлового приміщення, тому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягають примусовому виселенню на підставі рішення суду.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 06 липня 2015 року заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 вересня 2014 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки підтвердження виконання ОСОБА_3 зобов'язання по сплаті в повному обсязі заборгованості за кредитним договором і припинення іпотеки відсутні, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 добровільно звільнити спірний житловий будинок відмовляються, а тому на підставі статті 40 Закону України «Про іпотеку», частини третьої статті 109 ЖК України, вони підлягають виселенню із нього.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 06 липня 2015 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зокрема заявник вказує на те, що порушено права малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований у спірному житловому приміщенні, оскільки спір вирішено без участі органу опіки та піклування, присутність якого є обов'язковою, чим позбавлено його права на житло; не було враховано існуючий мораторій на звернення стягнення на майно в рахунок погашення кредитної заборгованості в іноземній валюті.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 березня 2010 року з метою погашення загальної заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «ОТП Банк» за кредитним договором від 28 грудня 2007 року у розмірі 2 021 643,51 грн (еквівалент 288 896,97 швейцарських франків), звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1 та належать ОСОБА_5 на праві власності, та застосовано спосіб їх реалізації шляхом продажу ПАТ «ОТП Банк» із застосуванням процедури продажу, передбаченої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (а. с. 5-7).

Вищевказане рішення суду набрало законної сили 29 березня 2010 року.

Крім того, судами встановлено, що згідно з договором про відступлення права вимоги від 24 грудня 2010 року ПАТ «ОТП Банк» передало ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги, у тому числі й за укладеним 28 грудня 2007 року із ОСОБА_5 договором іпотеки (а. с. 8-12).

13 травня 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з вимогою про добровільне звільнення житлового будинку житлового будинку АДРЕСА_1 протягом 30 днів з моменту отримання цієї вимоги (а. с. 15, 16).

Судами встановлено, що на час розгляду справи відповідачі у добровільному порядку виселитися із спірного житлового приміщення не бажали.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК Української РСР).

Судами встановлено, що частиною 1 розділу «Базові умови кредитування. Визначення термінів» кредитного договору від 28 грудня 2007 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, передбачено, що цільове використання коштів - придбання нерухомого майна, яким є житловий будинок № 160/8-А, загальною площею 198,3 кв. м, та земельна ділянка під ним, площею 383 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1 (а. с. 177, 177 зворот).

Розділом 3 укладеного 28 грудня 2007 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 договору іпотеки визначено, що предметом іпотеки за цим договором є житловий будинок № 160/8-А та земельна ділянка під ним, що знаходяться по АДРЕСА_1, які придбані іпотекодавцем на підставі договорів купівлі-продажу від 28 грудня 2007 року. За спільною згодою сторін цей іпотечний договір посвідчено одночасно з укладенням договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки (а. с. 183-185).

З огляду на вищевказані положення договорів, суди дійшли правильного висновку про те, що в іпотеку було передано житловий будинок № 160/8-А та земельну ділянка під ним, що знаходяться по АДРЕСА_1, які були придбані ОСОБА_5 у власність за рахунок отриманих ОСОБА_3 кредитних коштів.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій правильно виходили із наявності передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного житлового будинку.

Не можуть бути визнані обґрунтованими посилання заявника у касаційній скарзі на те, що місцевим судом та судом апеляційної інстанції порушено вимоги статті 160 СК України та не звернуто уваги на той факт, що у житловому будинку № АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає малолітня дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, тому їх виселення призведе й до виселення дитини та позбавлення її житла, що не відповідає нормам національного законодавства щодо забезпечення та охорони прав дітей, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_3, свідомо здійснюючи реєстрацію місця проживання своєї дитини у придбаному житловому будинку за кошти, що були отримані на підставі кредитного договору, виконання умов якого забезпечувалося передачею цього нерухомого майна в іпотеку банку, не могли не розуміти можливих негативних наслідків, що настають у результаті невиконання та/або неналежного виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань, взятих за кредитним договором, у тому числі й у спосіб задоволення вимог банку (іпотекодержателя) із вартості предмета іпотеки шляхом звернення стягнення на житловий будинок, враховуючи також положення статей 6, 627 ЦК України щодо свободи договору.

Крім того, колегія суддів зазначає про безпідставність тверджень ОСОБА_4 у касаційній скарзі щодо необхідності залучення до участі у даній справі представників органів опіки та піклування, оскільки малолітня чи неповнолітня особа не є учасником вказаної справи.

Отже, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, зокрема придбання житлового будинку за рахунок кредитних коштів та передання його в іпотеку, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного житлового будинку без надання їм іншого постійного жилого приміщення.

Що стосується доводів касаційної скарги про незастосування судами попередніх інстанції до спірних правовідносин положень Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то колегія суддів зазначає про їх безпідставність з огляду на те, що вказаний Закон набув чинності лише 07 червня 2014 року, тобто на момент ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (16 березня 2010 року) вказаного нормативно-правового акту не існувало.

Колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанції про задоволення позову з вищевикладених підстав.

Встановлено, що оскаржувані судові рішення прийняті з додержанням судами норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 06 липня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк