АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

24.04.2018 року м. Одеса

справа №522/3487/17

провадження №22-ц/785/1777/18

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого- Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів - Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Тьосової Я.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідачі - державний реєстратор приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кірнас Ірина Володимирівна, Публічне акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк»,

представники відповідачів - Вознюк Олександр Григорович, Васильчиков Ілля Володимирович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» - адвоката Васильчикова Іллі Володимировича про закриття провадження у справі,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні апеляційного суду Одеської області знаходиться апеляційна скарга Публічного акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк» (далі - ПАТ «ПУМБ», банк) на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 30 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кірнас Ірини Володимирівни, ПАТ «ПУМБ» про визнання протиправними та скасування рішення.

24 квітня 2018 року від представника ПАТ «ПУМБ» адвоката Васильчикова І.В. надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

Клопотання обґрунтовано тим, що предметом дослідження в рамках розгляду даної справи є виключно владні, управлінські рішення та дії державного реєстратора - приватного нотаріуса Кірнас І.В., яка у межах спірних правовідносин діяла як суб'єкт владних повноважень. Позовна заява не містить доводів стосовно невиконання умов цивільно-правової угоди, питання про визнання права на предмет іпотеки позивач перед судом не порушував і своїх вимог цими обставинами не обґрунтовував. Тому між сторонами виник публічно-правовий спір щодо оскарження рішення та дій суб'єкта владних повноважень, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 10 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 5001993 про надання споживчого кредиту. Предметом договору є надання банком позичальнику кредиту в іноземній валюті в сумі 90000 доларів США на умовах повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом (т.1 а.с.13-22).

На забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту від 10 жовтня 2006 року № 5001993 між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.23-25).

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором, заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 18 грудня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором № 5001993 від 10 жовтня 2006 року станом на 23 вересня 2015 року у розмірі 53906,74 доларів США та 38768,64 грн. Заочне рішення набрало законної сили 19 лютого 2016 року (т.1 а.с.229-230).

31 січня 2017 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського округу Кірнас І.В. за результатами розгляду заяви банку про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнято рішення № 33645470, згідно з яким проведено державну реєстрацію за банком права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.27-30).

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача (нотаріуса), позивач звернувся за захистом своїх прав до суду загальної юрисдикції з відповідним позовом.

Колегія суддів прийшла до висновку, що спір між сторонами по справі не є публічно-правовим, а тому цей спір не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства України.

Так, згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав: фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час подання позову) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі п.7 ч.1 ст. 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із ч.2 ст.4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 ч.2 ст.17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

За правилами ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Враховуючи те, що спірні правовідносини пов'язані із невиконанням умов цивільно-правових договорів (кредитного та іпотеки), а позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог послався на протиправність позбавлення його права власності, колегія суддів прийшла до висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 року у справі № 21-41а16, і апеляційний суд не вбачає правових підстав відступити від вказаного висновку.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Таким чином, апеляційний суд не вбачає правових підстав для задоволення клопотання представника Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» адвоката Васильчикова І.В. про закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст.255, 374, 381 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Клопотання представника Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» - адвоката Васильчикова Іллі Володимировича про закриття провадження у справі залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: