Справа № 310/9015/17
РІШЕННЯ

Іменем України

12 листопада 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого: судді - Черткової Н.І.,

за участю секретаря судового засідання - Димової Л.В.,

позивача- ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача- ОСОБА_9,

представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Приморським районним судом м. Маріуполя цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради про позбавлення батьківських прав. Позов мотивує тим, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі по 20.05.2004 року, від якого сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач вказав, що з травня 2004 р. і по теперішній час з відповідачем разом не проживають. Неповнолітній ОСОБА_4 проживає з позивачем та перебуває на його утриманні.

ОСОБА_3 зазначила, що відповідач відмовляється надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, що ставить позивача у вкрай скрутне матеріальне становище, оскільки дитина займається спортом, що вимагає не тільки витрати на харчування та навчання, але і додаткові витрати на придбання спортивного одягу та інвентарю, щомісячну абонплату за заняття в спортивній секції, витрати на поїздки під час змагань і спортивних зборів.

Відповідач, починаючи з 2004 року жодного з покладених законом на батьків обов'язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні сина. На теперішній час ОСОБА_5 п'ятнадцять років, він не пам'ятає батька та не має до нього ніяких почуттів, оскільки за всі ці роки жодного разу його не бачив, не розмовляв по телефону, а при спілкуванні по телефону позивача з відповідачем, останній зовсім не питав та цікавився сином.

Відповідач ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання.

Взагалі відповідач часто мав заборгованість по виплаті аліментів, а з 2011 по 2015 р.р. взагалі не платив аліменти на утримання дитини.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 25.02.2004 р. було стягнуто з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітка щомісяця починаючи з 05.12.2003 р. і до повноліття дитини.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали судові пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, надав судові пояснення, аналогічні, викладеним у відзиві на позов.

Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги позивача не підтримав та вважав недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно його неповнолітнього сина.

Суд, заслухав сторони, пояснення свідків, вислухав думку дитини, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов не підлягаючим задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.05.2001 року по 20.05.2004 року.

Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З»ясовано, що з травня 2004 р. і по теперішній час сторони разом не проживають, а неповнолітній ОСОБА_5 проживає з позивачем.

Згідно рішення Володарського районного суду Донецької області від 25.02.2004 р. було стягнуто з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, починаючи з 05.12.2003 р. і до повноліття дитини.

Згідно довідки від 19.03.2018 року № 12081, наданої Бердянським міськрайонним відділом ДВС ГТУЮ у Запорізькій області заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.01.2018 року у відповідача відсутня.

Свідки, опитані за клопотанням позивача, а саме - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, допитані в судовому засіданні підтвердили доводи позивача, викладені в позовній заяві, що відповідачем дійсно не виконуються батьківські обов»язки у відношенні до його неповнолітнього сина ОСОБА_5

Суд, за клопотанням позивача, опитав також в якості свідка дитину, яка вказала, що дійсно з батьком не спілкується, оскільки батько не бажає цього робити.

Згідно висновку органу опіки та піклування Маріупольської міської ради від 19.04.2018 року № 13-31-69 орган опіки та піклування Маріупольської міської ради вважає недоцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд вважає висновок обгрунтованим, оскільки відповідач дійсно бажає спілкуватися з дитиною, прикладає до цього всі зусилля, але мати дитини перешкоджає цьому.

Опитаний на комісії неповнолітній ОСОБА_5 не проти спілкування з батьком.

Суд вважає, що суперечливі показання, надані дитиною на засіданні комісії та в суді свідчать про вплив на нього матері.

Взявши до уваги, що батько та дитина мешкають у різних містах, дитина тривалий час проживає разом з матір"ю, що не могло не вплинути на ставлення дитини до батька; не надання позивачем переконливих доказів ухилення відповідача від виконання ним батьківських обов"язків, суд дійшов висновку, що відповідач не нехтує батьківськими обов"язками.

Крім того, відповідно до рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02.08.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ВДВС Бердянського МРУЮ про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, було відмовлено та в рішенні зазначалось, що відповідач ОСОБА_4 до 2014 року спілкувався зі своїм сином.

Також було встановлено, що позивач тільки у 2014 році подала виконавчий лист про стягнення аліментів, тому виконавцем було визнечено заборгованість - три роки, яку відповідач виплатив у добровільному порядку до листопада 2015 року.

Доводи позивача, що відповідач схильний до агресії не підтверджені належними доказами.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 02.02.2015 року, яким малолітньому ОСОБА_5 були дозволені багаторазові тимчасові виїзди за межі України без згоди та супроводу його батька, не свідчить про ухилення відповідачем від виконання батьківських обов"язків, а свідчить тільки про факт надання дозволу на виїзд за кордон України без згоди батька.

У вказаному рішенні, зокрема, зазначено, що батько спілкується зі своїм сином та до нього за дозволом не зверталися.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов»язані піклуватись про стан здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до сімейного життя.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов»язання виховувати дитину, піклуватись про її здоров»я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов»язків по вихованню дитини.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 16 Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Таким чином, в ході судового розгляду не добуто переконливих доказів, саме свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов»язками, його винної, свідомої поведінки.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року із змінами «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов»язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об»єктивного з»ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з п. 18 зазначеної постанови зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька та матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей), поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов»язків.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 - суд перш за все прийняв до уваги його ставлення до дитини, що він прагне спілкуватися зі своєю дитиною, допомогати їй, хоча на думку дитини та його матері, і не є дуже добрим батьком.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до вимог ст. 164 СК України позбавлення батьківських прав є способом захисту прав і інтересів дитини.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради про позбавлення батьківських прав, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 ЦПК України рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу. Якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України

Позивач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач- ОСОБА_4, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

Повний текст рішення суду складено 22 листопада 2018 року.

Суддя Н. І. Черткова