Єдиний унікальний номер судової справи 484/2816/18
Номер провадження 22-ц/812/417/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

17 грудня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» рішення, яке ухвалено Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 11 жовтня 2018 року, під головуванням судді Мельничука О.В. в приміщені цього ж суду об 11 год. 09 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості по орендній платі,

УСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі - ТОВ «Агрофірма Корнацьких») про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості по орендній платі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 17 липня 2013 року та від 15 серпня 2014 року є власником чотирьох земельних ділянок: площею 2.656 га з кадастровим номером НОМЕР_4; площею 1.3563 га з кадастровим номером НОМЕР_1; площею 0.2289 з кадастровим номером НОМЕР_3; площею 0.0171 га з кадастровим номером НОМЕР_2, які розташовані в межах території Кам'янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

28 грудня 2009 року між позивачем та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» було укладено договір оренди земельної частки (паю), який зареєстровано 02 березня 2010 року у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам'янобалківській сільській раді за №86, за умовами якого ОСОБА_2 передала у користування ТОВ «Агрофірма Корнацьких» вищезазначену землю на 50 років, зі сплатою щорічної орендної плати в розмірі 3% від оціночної вартості земельного паю.

При цьому відповідно до умов договору, орендна плата повинна була вноситися не пізніш як до 26 грудня року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі.

Позивач повністю виконала взяті на себе за договором обов'язки, в той час як відповідач свого слова не дотримався, взяті на себе зобов'язання щодо сплати орендної плати за 2013-2017 роки не виконав.

Посилаючись на викладені обставини справи ОСОБА_2 просила позов задовольнити, розірвати договір оренди земельної частки (паю) від 28 грудня 2009 року, розміром 4.78 умовних кадастрових гектарів, розташованої в межах території Кам'янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, що був зареєстрований 02 березня 2010 року у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам'янобалківській сільській раді за №86, та стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі в межах позовної давності за період з 2015 року по 2017 рік включно в загальній сумі 11 179 грн., а також витрати по сплаті судового збору.

Представник ТОВ «Агрофірма Корнацьких» надав до суду відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначав, що відповідач офіційно нараховував та сплачував орендну плату та земельний податок, натомість ОСОБА_2, з невідомих причин, протягом певного часу відмовляється приймати належне виконання запропоноване відповідачем, а саме отримання орендної плати. Крім того позивач умисно ухиляється від переукладання договору оренди земельної частки (паю) та отримання орендної плати. Також вказував на те, що відсутні підстави для розірвання договору оренди, оскільки ОСОБА_2 не доведено системної несплати орендної плати відповідачем. В подальшому представник ТОВ «Агрофірма Корнацьких» надав до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2018 року позов задоволено.

Розірвано договір оренди земельної частки (паю) від 28 грудня 2009 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» загальною площею 4.78 умовних кадастрових гектарів, розташованої в межах території Кам'янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам'янобалківській сільській раді Первомайського району Миколаївської області 02 березня 2010 року за №86.

Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_2 заборгованість по виплаті орендної плати в сумі 11 179 грн.

Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_2 1 409 грн. 60 коп. витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ТОВ «Агрофірма Корнацьких», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при укладенні договору оренди у 2009 році позивач була власником земельної частки (пай) в колишньому КСП «Світанок» Кам'янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області відповідно до правовстановлюючого документу сертифікату серія МК №0035438 (реєстраційний номер 1368). Отримавши свідоцтва на право власності на земельні ділянки, що перебували в оренді, після виділення в натурі (на місцевості) цих земельних ділянок, позивач не повідомила відповідача про зазначені обставини та не переуклала договір оренди землі відповідно свідоцтв про право власності на земельні ділянки на тих самих умовах, що і раніше укладений договір оренди земельної частки (пай). Отже, припинення дії договорів оренди земельних паїв має місце тільки після їх переукладення відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку або з підстав, передбачених ст.31 Закону України «Про оренду землі» за №161-XIV.

Така правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі №924/468/14.

Крім того, позивач жодних претензій щодо несплати орендної плати не пред'являла та не скористалася своїм правом вимагати від товариства своєчасного внесення орендної плати, а також жодних вимог про стягнення заборгованості по орендній платі позивач не заявляла. Втім, у порушення вимог процесуального законодавства суд першої інстанції на зазначені вище обставини справи уваги не звернув та не врахував відсутності вини відповідача у порушенні зобов'язання щодо сплати позивачу орендної плати.

Так, кожного року у населених пунктах, де проживають орендодавці підприємства, завчасно розміщується інформація про час, день та місце виплати орендної плати. Також останнім повідомляється, що якщо вони в даний час не будуть мати змоги отримати орендну плату, то вони завжди можуть звернутися безпосередньо до підприємства по даному питанню. Між тим, не надано жодного доказу на підтвердження звернення позивача до відповідача щодо отримання орендної плати, а відтак законний інтерес позивача та його право не порушувалося.

Також 27 серпня 2018 року представником відповідача було заявлено клопотання про застосування у даній справі загальної позовної давності. Однак, суд першої інстанції не врахував того, що позивачем не було доведено той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права та обов'язку знати про свій майновий стан та стан свого майна, що призвело до невірних висновків та не застосування міськрайонним судом наслідків спливу позовної давності.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведена відсутність його вини у порушенні зобов'язання щодо виплати орендної плати за договором оренди землі та взагалі не доведено внесення орендної плати жодного разу, починаючи з 2013 року по 2017 рік включно, що є істотним порушенням умов договору оренди, оскільки позивач внаслідок такого порушення значною мірою позбавився того, на що він розраховував при укладенні договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди земельної ділянки.

Відповідно до вимог ст.124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

Згідно ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності.

За ч.3 ст.792 ЦК України та ч.8 ст.93 ЗК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України).

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Він підлягає державній реєстрації і після цього набирає чинності (ст.ст.14,18,20 Закону України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно ст.13 Закону України за договором оренди землі орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст.15 Закону України орендна плата, її розмір, форма платежу, строк і порядок виплати є суттєвими умовами договору оренди землі.

Статтями 24,25 вищеназваного Закону України передбачені права та обов'язки орендодавця та орендаря, зокрема, останній зобов'язаний своєчасно вносити орендну плату в розмірі та строки обумовлені договором.

За правилами ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Так, однією з найпоширеніших підстав розірвання договору оренди земельної ділянки є заборгованість з орендної плати. За змістом статей 1,13 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати в установленому розмірі. Разом з тим доводи про наявність заборгованості з орендної плати мають підтверджуватись належними доказами.

Відповідно до ч.1 ст.32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених ст.ст.24 і 25 цього Закону України та умовами договору, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Підставою для припинення права користування земельною ділянкою відповідно до п. «д» ч.1 ст.141 ЗК України є систематична несплата орендної плати.

Отже, відповідно до вказаних норм матеріального права договір оренди землі може бути розірваний за умов систематичної несплати орендної плати.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 17 липня 2013 року та від 15 серпня 2014 року є власником чотирьох земельних ділянок: площею 2.656 га з кадастровим номером НОМЕР_4; площею 1.3563 га з кадастровим номером НОМЕР_1; площею 0.2289 з кадастровим номером НОМЕР_3; площею 0.0171 га з кадастровим номером НОМЕР_2, які розташовані в межах території Кам'янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.5-12).

28 грудня 2009 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» у простій письмовій формі укладено договір оренди земельної частки (паю), зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам'янобалківській сільській раді за №86, за умовами якого ОСОБА_3 надала, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну частку (пай) розміром 4.78 умовних кадастрових гектарів. Строк дії договору становить 50 років (а.с.13).

Пунктом 2.2 договору передбачено, що за користування вказаною в договорі земельною часткою орендар сплачує орендодавцю щороку орендну плату у грошовій формі (в розрахунку на одну земельну частку) у розмірі 3 (три) відсотки від грошової оцінки земельної частки (паю), яка передається орендодавцем в користування орендарю, що в грошовому вигляді складає 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 77 коп. Орендар сплачує орендну плату протягом терміну дії договору але не пізніш як до 26 грудня року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі.

За весь час дії обумовленого договору, названі умови сторонами не переглядались і не доповнювалися (протилежного в апеляційній інстанції не встановлено).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за 2004-2017 роки вбачається, що в 4 кварталі 2015 року нараховано орендної плати позивачу за надання майна в оренду в сумі 3 288 грн. 21 коп., у 4 кварталі 2016 року - 3 945 грн. 51 коп., у 4 кварталі 2017 року - 3 945 грн. 51 коп. Прибутковий податок на доходи фізичних осіб з цих сум утриманий, але орендна плата загальною сумою 11 179 грн. позивачу не виплачена (а.с.14-18).

Невиплату орендної плати за користування землею за вказаним договором ТОВ «Агрофірма Корнацьких» не спростувало.

Право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати передбачено ст.24 Закону України «Про оренду землі».

Аналогічні положення закріплено й умовами спірного договору оренди земельної частки (пай).

Пунктом 3 обумовленого договору визначено обов'язок орендаря своєчасно сплачувати орендну плату визначену у договорі.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що позивач довів факт систематичної несплати ТОВ «Агрофірма Корнацьких» орендної плати за спірним договором, а відповідачем на спростування вказаного не доведено факту виконання ним зобов'язань за договорами оренди землі щодо нарахування та внесення орендної плати за період з 2013 року до 2017 року включно. За такого дійшов правильного висновку, що з відповідача підлягає стягненню орендна плата в межах позовної давності за три останні роки (2015-2017 роки) у розмірі, визначеному умовами договору.

Доводи відповідача в обґрунтування невиплати орендної плати тим, що позивач не заявляв жодних претензій та не скористався своїм правом вимагати від товариства своєчасного внесення орендної плати є безпідставними з огляду на таке.

Частиною 1 ст.526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Отже, як встановлено, умовами взаємно погодженого договору передбачено, що ТОВ «Агрофірма Корнацьких» зобов'язано щороку до 26 грудня виплачувати позивачу орендну плату. Однак, починаючи з 2013 року позивач орендну плату взагалі не отримував, тобто відповідач свої зобов'язання за договором не виконував (протилежного не встановлено).

Відсутність вимоги орендодавця щодо виплати орендної плати не звільняє орендаря від виконання зобов'язання щодо обов'язку виплати орендної плати.

Відповідно до ст.532 ЦК України місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі.

Якщо місце зобов'язання не встановлено в договорі, виконання за грошовим зобов'язанням провадиться - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитор є юридична особа, - за її місцем знаходження на момент виникнення зобов'язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов'язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов'язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходження) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов'язаних із зміною місця виконання (п.4 ч.1 ст.532 ЦК України).

В договорі оренди місце виконання орендарем грошового зобов'язання по внесенню орендодавцю орендної плати не встановлено, а тому воно має виконуватися відповідно до п.4 ч.1 ст.532 ЦК України за місцем проживання орендодавця, тобто позивача.

Орендодавець, яким є позивач, за положеннями ст.24 Закону України «Про оренду землі» має лише право на своєчасне отримання орендної плати.

Відповідачем не надано суду доказів про те, що він приймав заходи щодо нарахування та внесення орендної плати за договором оренди за місцем проживання орендодавця щороку до 26 грудня.

Посилання відповідача на те, що позивач не надав доказів його звернення до ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та доказів відмови відповідача у виплаті орендної плати, не ґрунтуються на законі, суперечать нормам ст.ст.526, 532 ЦК України. Факт звернення позивача до відповідача за отриманням орендної плати не є предметом доказування у цій справі.

Більш того, договором оренди не встановлено обов'язок орендодавця з'являтися до орендаря для виконання останнім свого зобов'язання щодо внесення орендної плати, тобто не встановлено, що місцем виконання орендарем грошового зобов'язання по своєчасній сплаті орендної плати є місцезнаходження орендаря.

Отже, висновок суду першої інстанції про недоведеність відповідачем відсутності своєї вини в порушенні зобов'язання щодо виплати орендної плати позивачу відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору (ст.611 ЦК України).

Як вище зазначалось, на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених ст.ст.24 і 25 Закону України «Про оренду землі» та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України (ст.32 Закону України «Про оренду землі»).

Стаття 141 ЗК України визначає підстави припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, такою підставою відповідно до пункту «д» частини першої цієї статті є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Таким чином, аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди.

Зазначена позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року № 6-977цс16.

Судом першої інстанції було встановлені факти невиплати орендної плати у період 2013 - 2017 років, отже така несплата орендної плати носить систематичний характер, а відтак є всі правові підстави для розірвання договору оренди.

Таким чином, районний суд дійшов правильного висновку, що спірний договір оренди землі за вимогою позивача може бути достроково розірваний з підстав систематичної невиплати орендної плати, що є істотним порушенням умов договору.

Безпідставними є доводи представника відповідача про неповідомлення орендаря про отримання позивачем свідоцтв про право власності на землю, що не дало можливості переукласти договір оренди земельної ділянки відповідно до цих свідоцтв, а тому, з огляду на постанову Верховного Суду від 09 березня 2018 року у справі № 924/468/14, припинення дії договору оренди земельного паю неможливе, оскільки може мати місце тільки після його переукладення відповідно до свідоцтв про право власності на земельну ділянку, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пунктом 17 перехідних положень Земельного Кодексу України передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власниками земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

При цьому ч.2 Перехідних положень Закону України «Про оренду землі» врегульовано, що після виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) договір оренди землі переукладається відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін. Припинення дії договору оренди допускається лише у випадках, визначених цим Законом.

Зазначена постанова Верховного Суду, на яку посилається представник відповідача, постановлена у справі, предметом якої було відшкодування шкоди, завданої самовільним зайняттям земельних ділянок.

У цій постанові касаційна інстанція зробила системний аналіз наведених правових норм законодавства і дійшла висновку, на який посилається представник відповідача, про те, що після виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок в натурі та отримання ними державних актів на право власності на землю відповідні сертифікати на земельну частку (пай) є недійсними. У той же час факт оформлення державного акту на право власності на землю дію раніше укладених їх власниками договорів оренди земельних паїв автоматично не припиняє, а такі договори підлягають переукладенню. Отже припинення дії договорів оренди земельних паїв має місце тільки після їх переукладення відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку або з підстав, передбачених ст.31 Закону України «Про оренду землі» (пункти 19, 20 постанови).

Таким чином Верховний Суд зазначав умовами для припинення дії договору оренди земельного паю їх переукладення відповідно до правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності на земельну ділянку або підстави, передбачені ст.31 Закону України «Про оренду землі».

Положення ст.31 Закону України «Про оренду землі» містять перелік підстав для припинення договору оренди землі, проте цей перелік підстав не є вичерпаним, оскільки передбачає інші випадки припинення договору оренди землі, що визначені законом (ч.2 ст.31 цього Закону).

Частина 3 цієї статті передбачає можливість дострокового розірвання договору оренди землі на вимогу однієї із сторін договору за рішенням суду в порядку встановленому законом. Такий порядок встановлено саме приписами ст.32 Закону України «Про оренду землі», яка визначає дострокове розірвання договору оренди землі за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених ст.ст.24,25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

За такого, на думку колегії суддів, посилання представника відповідача на те, що висновки районного суду щодо розірвання договору оренди землі протирічать зазначеній правовій позиції Верховного Суду, є помилковими.

Крім того, твердження скаржника про не застосування районним судом до спірних правовідносин позовної давності не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

За положеннями ст.ст.256,257 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи заборгованість по орендній платі виникла за період з 2013 -2017 роки включно, проте за рішенням районного суду заборгованість по орендній платі стягнута з відповідача в межах загальної позовної давності за три останні роки, а саме за 2015-2017 роки (за три роки).

Доводи відповідача щодо застосування до вимог про розірвання договору загальної позовної давності з початком її перебігу з 2009 року, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги, оскільки ці доводи є хибними.

Позивач є власником майна, яке перебуває в оренді, та як власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а тому позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку з цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Отже, суд першої інстанції правильно визначивши характер спору, суб'єктивний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, оцінивши надані сторонами докази та надавши їм вірну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» - залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 18 грудня2018 року