ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року

м. Харків

Справа № 646/13103/16-ц

Провадження № 22-ц/818/364/18

Категорія: право власності

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Пузікової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу заапеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Червнозаводського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2018 року у складі судді Єжова В.А.

у цивільній справі (646/13103/16-ц) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4

про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю та вселення, -

встановив:

12.12.2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом в якому просила визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності, а також просила поновити її порушене право шляхом вселення у вищезазначену квартиру.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 послалась на те, що квартира АДРЕСА_1, придбана 01 червня 1998 року нею на ім'я відповідачки, яка є її дочкою. З часу придбання по жовтень 2016 року, коли дочка вигнала її із квартири, вона постійно проживала в спірній квартирі, купувала побутову техніку, несла витрати. У зв'язку з викладеним вважає, що придбала право користування цією квартирою. Крім того, оскільки вона впродовж більш ніж 10 річного терміну безперервно, добросовісно, відкрито володіє майном відповідача - 1/2 її квартири, тому відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України має право на визнання за собою права власності на вказану частку за набувальною давністю.

Рішенням Червнозаводського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2018 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 - відмолено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду від 20.08.2018 року скасувати і задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи скаргу, ОСОБА_2 вказує, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки доказам, які надавались позивачем та підтверджують той факт, що вона проживала у спірній квартирі понад 10 років і відчувала себе господинею у спірній квартирі.

Поясненнями свідків доведено, що квартира придбана саме позивачкою і вона постійно мешкала в квартирі з моменту придбання, вела з відповідачем спільне господарство, упорядковувала квартиру, купувала обладнання та меблі.

Суд не прийняв до уваги пояснення свідків, а поясненням відповідача не надав належної оцінки.

Враховуючи те, що позивач працювала провідником пасажирських вагонів, часто була відсутня в місті Харкові та саме в день, коли було призначено вчинення договору купівлі-продажу була у відрядженні, єдиним покупцем квартири виступила донька позивача-відповідач. Крім того позивач розуміла, що її донька є її спадкоємцем і хотіла позбавити доньку витрат на оформлення квартири в майбутньому. Після придбання спірної квартири сторони оселилися в ній та вважали себе рівними власниками. Позивач постійне мешкала в спірній квартирі з моменту придбання та до моменту, коли відповідач вигнала позивача, рідну матір, серед зими, фактично на вулицю, викинувши особисті(одяг) речі матері в мішках для сміття просто на сходи у під'їзді.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскарженого судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відмовляючи в частині вимог, щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частку спірної квартири за набувальною давністю, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01 червня 1998 року, посвідченого нотаріально, ОСОБА_3 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1. Договір зареєстрований у встановленому порядку Державним комунальним підприємством Харківське міське бюро технічної інвентаризації 08.06.1998 року.

ОСОБА_2, яка є матір'ю ОСОБА_3, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, в якій їй на праві власності належить 1/2 частка.

Згідно вимог ст.ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваними судом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч. 1ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача.

Аналогічні роз'яснення містить п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Норми ст.344ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1ст. 344 ЦК України(особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Оскільки, у спірного майна є власник - ОСОБА_3, про якого ОСОБА_2 було відомо на момент заволодіння майном, власник від своєї частки не відмовився, тому відсутні необхідні умови добросовісного володіння.

Відповідно до ч. 4ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статей 383 ЦК України та статті 150 ЖК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

Відповідно до статті 156 ЖК України членам сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, надано право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Стаття 3 СК України визначає поняття сім'ї, а саме сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Зі змісту статті 64 ЖК України вбачається, що до членів сім'ї наймача належать дружина (чоловік) наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Виходячи зі змісту статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла мають право займати те житлове приміщення, яке визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України).

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

ОСОБА_2 в позовній заяві зазначає, що вона вільно проживає в спірній квартирі, яка належить на праві власності її донці ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які відповідають обставинам справи, встановлені відповідно до вимог процесуального закону, наданим доказам дана належна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим, колегія суддів, приходить до висновку про необхідність залишення рішення районного суду без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Червнозаводського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2018 року.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.В. Бурлака

В.Б. Яцина