Єдиний унікальний номер: 448/1490/18
Провадження № 2/448/957/18
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

13.12.2018 року м. Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Торської І.В.

з участю секретаря судового засідання - Рушеляк Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області, треті особи - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_2, Мостиська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про визначення права власності на майно колишнього колгоспного двору в порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок, розташований у с.Гориславичі по вул.М.Рильського, 1, Мостиського району Львівської області побудований у 1959році та належав до суспільної групи «колгоспний двір».

Згідно даних погосподарських книг по с.Гориславичі за 1988-1991р.р., членами колгоспного двору станом на 15.04.1991р. були: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (дідо та бабця позивача).

Вважає, що на момент припинення колгоспного двору, їх частки у спірному житловому будинку становили по 1/2 кожному.

Вказує, що 11.01.1997р. померла бабця позивача ОСОБА_6. Зазначає, що у відповідності до ст.549 ЦК УРСР чоловік спадкодавиці ОСОБА_5, як спадкоємець першої черги за законом, прийняв спадщину після смерті дружини (бабці позивача) ОСОБА_6, так як вступив в управління її спадковим майном (1/2 часткою в майні колгоспного двору).

07.10.2017р. помер його дідо спадкодавець ОСОБА_5, який ще за життя склав заповіт,яким заповів йому (позивачу) спірний житловий будинок.

Стверджує, що звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття, однак не може в позасудовому порядку оформити спадщину на спірне майно через відсутність правовстановлюючих документів на таке. Інші спадкоємці першої черги спадкування за законом дочка та син спадкодавців ОСОБА_3 та ОСОБА_7, своїми заявами повідомили нотаріусу, що на обовязкову частку у спадщині не претендують.

З огляду на наведені обставини, зокрема через відсутність правовстановлюючих документів на вищевказаний житловий будинок, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на житловий будинок у с.Гориславичі по вул.М.Рильського,1, Мостиського району Львівської області.

Позивач в судове засідання не зявився, а надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності, а також зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю та просять їх задовільнити.

Представник відповідача Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області в судове засідання не зявився, проте 20.11.2018р. подав заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності та проти позову не заперечує.

Третя особа приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, проте подав копії сторінок спадкової справи після смерті ОСОБА_5, який помер 07.10.2017р., за №803/2017 та просив справу слухати у його відсутності.

Представник третьої особи - завідувач Мостиської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, проте надіслав заяву-повідомленнявід 04.12.2018р. та інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 03.12.2018р. №54329704, з якої слідує, що спадкова справа після смерті ОСОБА_6, яка померла 11.01.1997р., не заводилась.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_7 в судове засідання не зявилися, а подали заяви, в яких зазначили, що не заперечують проти позовних вимог та просять суд справу слухати у їх відсутності.

Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання.

Судом встановлено, що житловий будинок №1 по вул.М.Рильського в с.Гориславичі Мостиського району Львівської області відносився до суспільної групи "колгоспний двір", головою якого був ОСОБА_5, а членом такого ОСОБА_6, що підтверджується виписками з погосподарських книг по с.Гориславичі Шегинівської сільської ради Мостиського району. Всі зазначені члени колгоспного двору станом на 15.04.1991 року зберегли право на частку в майні такого.

Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці.

Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради.

Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно з п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство.

Відповідно до змісту Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору.

Відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.

Відповідно до роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право власності на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (дідо і баба позивача), тобто кожен по 1/2 частки спірного житлового будинку.

Так, судом встановлено, що 11.01.1997 році померла ОСОБА_6 (бабця позивача).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК), законами України "Про нотаріат", «Про міжнародне приватне право», іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК Української РСР 1963 року (діяли на момент відкриття спадщини), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином, за ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном.

Отже, оскільки спадкодавець ОСОБА_6 померла у 1997 році, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР від 1963 року.

Внаслідок смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, до складу якої входить право власності на 1/2 частину спірного житлового будиноку з господарськими будівлями та спорудами №1 вул.М.Рильського с.Гориславичі Мостиського району Львівської області, 1959 року будівництва, що відносився до суспільної групи «колгоспний двір, що належав спадкодавцю ОСОБА_6 як члену колгоспного двору.

Спадкодавець ОСОБА_6 за життя своїм майном не розпорядилася, заповіту не склала. У зв'язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом.

Як вбачається із матеріалів справи, єдиним спадкоємцем за законом, зокрема спадкоємцем першої черги спадкування за законом, який у встановлений законом строк не звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, однак здійснював догляд за спірним будинковолодінням, проводив поточні ремонти, обробляв землю був чоловік останньої (дідо позивача) ОСОБА_5. У відповідності до вимог ст. 549 ЦК УРСР суд розцінює такі дії останнього як вступ у фактичне володіння і управління спадковим майном, тобто приходить до висновку, що останній вчинив дії, які свідчать про прийняття спадщини (спірного будинковолодіння).

Як вбачається із інформаційної довідки зі Спадкового реєстру ( спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право власності на спадщину) №54329704 від 03.12.2018р. спадкова справа після смерті бабці позивача ОСОБА_6, яка померла 11.01.1997р. не заводилась.

Судом не здобуто доказів, що інші спадкоємці першої черги спадкування за законом у встановлені законом строки вчинили будь-які дії щодо прийняття спадщини після смерті спадкодавиці ОСОБА_6

Підсумовуючи, суд вважає, що належну спадкодавиці ОСОБА_6 спірну частку у будинковолодінні успадкував саме дідо позивача ОСОБА_5

07.10.2017р. відкрилася спадщина внаслідок смерті ОСОБА_5 (діда позивача).

До складу спадщини спадкодавця ОСОБА_5 входить право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку з господарськими спорудами розташованого по вул.М.Рильського,1, в с.Гориславичі Мостиського району Львівської області, що належав останньому як члену колгоспного двору та на 1/2 такого, яку він успадкував після смерті дружини бабусі позивача ОСОБА_6

Спадкодавець ОСОБА_5 за життя розпорядився усім своїм майном, склавши 20.07.1999р. заповіт на імя свого онука ОСОБА_1 (позивача).

Згідно довідок, виданих виконкомом Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області за №1204 від 23.10.2017р. слідує, що ОСОБА_5, який помер 07.10.2017р., на час смерті був зареєстрований та проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1. На час смерті останній проживав один.

Позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом даної спадщини та у встановлені законом строки звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті дідуся ОСОБА_5 В той же час, через відсутність правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами позивач ОСОБА_1 не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв'язку із чим звернулася до суду із зазначеним позовом.

Інші спадкоємці, які б мали право на обовязкову частку у спадщині, - діти спадкодавця (треті особи) ОСОБА_7, ОСОБА_3 у встановлені законом строки відмовились від такої частки у спадковому майні.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть і заповіту спадкодавця ОСОБА_5; випискою з по господарських книг по с.Гориславичі Мостиського району Львівської області від 13.08.2018р.;копією свідоцтва про смерть ОСОБА_6; довідкою Шегинівської сільської ради від 22.08.2018р. про склад сімї на час смерті спадкодавця ОСОБА_6; копією свідоцтва про народження, шлюбу та паспорта ОСОБА_3; довідкою Шегинівської сільської ради від 23.10.2017р. про склад сімї на час смерті спадкодавця ОСОБА_5; копією технічного паспорта на спірний будинок; листом-повідомленням про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачам через відсутність правовстановлюючих документів на спірний будинок від 23.07.2018р.; копіями сторінок із спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_5; іншими матеріалами справи.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України).

Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Оскільки у даному випадку питання про право позивача на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування за законом.

Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України.

З огляду на те, що на час відкриття спадщини спадкодавець ОСОБА_5 був фактичним власником спірного майна, хоча і не оформив право власності на таке, то суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачем права власності на вищевказані будинковолодіння в порядку спадкування після смерті останнього, оскільки він є спадкоємцем за заповітом і прийняв спадщину, а інші можливі спадкоємці на спадкове майно не претендують.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 200, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області, треті особи - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_2, Мостиська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про визначення права власності на майно колишнього колгоспного двору в порядку спадкування за заповітом задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудам, що знаходиться за адресою: с.Гориславичі, вул.М.Рильського,1, Мостиського району Львівської області, після смерті ОСОБА_5, який помер 07.10.2017р.

Судові витрати залишити за позивачем ОСОБА_1

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Мостиський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач ОСОБА_1, 25.12.1992року народження, житель 79071, м.Львів, вул.Щирецька, 131, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: Шегинівська сільська рада Мостиського району Львівської області, місцезнаходження: с.Шегині, вул.Дружби, 184, Мостиського району Львівської області.

Третя особа: Мостиська державна нотаріальна контора Львівської області (місцезнаходження:81300, м.Мостиська, вул.Грушевського, 22; ідентифікаційний код 02899453).

Третя особа: приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_2(місцезнаходження:81300, м.Мостиська, вул.Грушевського, 22).

Третя особа - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, жительки м.Львів, вул.Щирецька, 131.

Третя особа - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, жителя ІНФОРМАЦІЯ_5 І., 12/90.

Суддя І.В. Торська

Рішення набрало законної сили

«___» ______________ 20___ р.

Суддя І.В. Торська