Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 607/16430/14-ц

провадження № 61-26878св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_3,

суб'єкт оскарження - відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 червня 2017 року в складі судді Братасюка В. М. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 21 серпня 2017 року в складі колегії суддів: Фащевської Н. Є., Щавурської Н. Б., Загорського О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою на неправомірні дії відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області щодо прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження від 09 березня 2017 року № 53542772 та постанови про арешт майна боржника від 09 березня 2017 року № 53542772 та скасування цих постанов.

Скарга мотивована тим, що 27 липня 2007 року між нею та ПАТ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 0 та отримано кредит у розмірі 180 000,00 швейцарських франків з відсотковою ставкою 8,99 % річних, терміном повернення коштів не пізніше 25 липня 2028 року.

Bиконання зобов'язань за кредитним договором забезпечувалось заставою квартири АДРЕСА_1, яка була придбана нею 30 липня 2007 року за кредитні кошти згідно з договором купівлі-продажу.

Посилаючись на те, що придбана квартира є єдиним нерухомим майном, яке належить їй на праві власності, жодним іншим нерухомим майном вона не володіє, враховуючи дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року, ОСОБА_3 вважала, що державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження від 09 березня 2017 року № 53542772 та постанову про арешт майна боржника від 09 березня 2017 року № 53542772 незаконно, із порушенням норм законодавства, її прав та свобод.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 червня 2017 року у задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що постановами державного виконавця не порушені права заявника. Факт існування мораторію не позбавляє права посадових осіб вчиняти дії - виносити постанови з приводу заяви стягувача про примусове стягнення заборгованості.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 21 серпня 2017 року ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та надав їм належну правову оцінку.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить зазначені судові ухвали скасувати, постановити ухвалу про задоволення скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» унеможливлює здійснення органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень, дій, спрямованих на примусове виконання рішень, стосовно категорій осіб, які підпадають під дію цього Закону.

Крім того, суд апеляційної інстанції не повідомив її належним чином про дату і час розгляду справи.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 27 липня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 0. ОСОБА_3 отримала кредит у сумі 180 000,00 швейцарських франків з відсотковою ставкою 8,99 % річних і терміном повернення коштів не пізніше 25 липня 2028 року.

Bиконання зобов'язань за кредитним договором забезпечувалось заставою квартири АДРЕСА_1, яка була придбана ОСОБА_3 30 липня 2007 року за кредитні кошти згідно з договором купівлі-продажу.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 серпня 2016 року стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 27 липня 2007 року № 0 в розмірі 288 162,64 швейцарських франків, з яких: 174 168,00 швейцарських франків - заборгованість за кредитом, 113 994,64 швейцарських франків - заборгованість за процентами, пеню за неналежне виконання умов кредитного договору у розмірі 160 381,73 грн, з яких: 45 198,74 грн - пеня за прострочення сплати кредиту, 115 182,99 грн - пеня за прострочення сплати процентів, а також судовий збір в розмірі 3 654,00 грн.

На підставі цього рішення Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області видав виконавчий лист.

09 березня 2017 року начальник відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 53542772 згідно з виконавчим листом Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області № 607/16430/14-ц про стягнення із ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором від 27 липня 2007 року № 0 в розмірі 244 567,71 швейцарських франків та судового збору у розмірі 3 654,00 грн, а також постанову про арешт майна боржника № 53542772.

Вищезазначені постанови ОСОБА_3 отримала 13 березня 2017 року.

Виконавчий лист був виданий про примусове стягнення заборгованості, виконавче провадження відкрито у зв'язку з виконанням рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 серпня 2016 року про стягнення із ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором від 27 липня 2007 року № 0 в розмірі 288 162,64 швейцарських франків, а не у зв'язку із зверненням стягнення на майно боржника - квартиру.

Суд касаційної інстанції не бере до уваги посилання ОСОБА_3 на те, що придбана квартира є єдиним нерухомим майном, яке належить їй на праві власності, жодним іншим нерухомим майном вона не володіє, тому, враховуючи дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року, державний виконавець не міг відкривати провадження та накладати арешт на її майно.

Мораторій, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Згідно з пунктом 4 цього Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Цей Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, а є правовою підставою для унеможливлення вжиття органами і посадовим особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень, стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців.

За наявності відповідного рішення суду звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підлягає відстроченню.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що постанова про відкриття виконавчого провадження та постанова про накладення арешту на майно боржника винесені державним виконавцем на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором. Питання звернення стягнення на заставлене майно не було предметом розгляду справи.

При вирішенні справи суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер правовідносин між сторонами, застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не повідомив ОСОБА_3 належним чином про дату і час розгляду справи спростовуються підписом «Федорив» у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення за дорученням ОСОБА_3 (а. с. 55).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 21 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В.М. Сімоненко

С.П. Штелик