Провадження №22-ц/812/232/18, 22-ц/812/463/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 грудня 2018 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Цуркан І.І.,

за участі відповідача ОСОБА_1,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №489/4135/18 за апеляційними скаргами Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Ленінський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Тихонової Наталі Станіславівни у приміщенні цього суду 19 вересня 2018 року, за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

22 червня 2018 р. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що згідно кредитного договору № б/н від 16 березня 2010 р. (далі - Договір), укладеним між Банком та ОСОБА_1, остання отримала кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну карту у розмірі 8000 грн.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, внаслідок чого станом на 02 квітня 2018 р. утворилась заборгованість по сплаті кредиту у загальному розмірі 112 994 грн. 22 коп., з яких 7 604 грн. 98 коп. - заборгованість за кредитом, 105 389 грн. 24 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, позивач просив стягнути зазначену заборгованість, а також судові витрати в розмірі 1 762 грн.

ОСОБА_1 було надано відзив на позов, в якому вона заперечувала проти позову, вказувала, що Умови та Правила надання банківських послуг в Банку не підписувала, а відтак вони не можуть вважатись складовою частиною, укладеного між сторонами кредитного договору, зазначена у довідці про умови кредитування кредитна картка їй не видавалась, кредитний ліміт при підписанні анкети-заяви та довідки не визначався. Також зазначала, що при укладенні договору позивачем було допущено численні порушення чинного законодавства в сфері захисту прав споживачів, внаслідок чого кредитний договір слід вважати недійсним. Крім того, відповідач та її сім'я з 2014 р. перебувають в тяжкому матеріальному стані, пов'язаному з втратою відповідачем роботи, постійними проблемами зі здоров'ям у неї та родичів, через що ОСОБА_1 не мала можливості виконувати свої зобов'язання за кредитним договором. При цьому визнавала заборгованість за кредитом в розмірі 7 604 грн. 98 коп. та зобов'язувалась його погашати, але не погоджувалась з розміром нарахованих позивачем процентів за користування кредитними коштами і просила про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності.

В судове засідання представник позивача не з'явився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином. Від нього на адресу суду надійшла заява з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явилася. Згідно наданого клопотання просила про відкладення розгляду справи у зв'язку із перебуванням на стаціонарному лікуванні та наданням їй можливості подання відзиву на позов та інших заперечень проти позовних вимог.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2018 р. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в позові відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що 16 березня 2010 р. між ПАТ КБ «ПРИВТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений Договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 1 000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжній картці «Універсальна» зі сплатою відсотків за її використання в розмірі 30,00 % на рік на залишок заборгованості, а також зобов'язався сплачувати інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором. Вказаний кредитний договір складається з Анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку. Відповідно до умов Договору Клієнт ознайомлений та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами. Проте в порушення умов, передбачених кредитним договором, відповідач грошові зобов'язання перед кредитодавцем належним чином не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість, яка відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 02 квітня 2018 р. складає 112 994 грн. 22 коп., а саме: 7 604 грн. 98 коп. - заборгованість за кредитом, 105 389 грн. 24 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Разом з тим в позові слід відмовити через пропуск позивачем строку позовної давності з огляду на те, що відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, а також враховуючи наступне. 16 березня 2010 р. відповідач отримала кредит у вигляді ліміту та їй було видано кредитну картку зі строком дії до 04/2013. Відомостей про перевипуск кредитної картки на ім'я відповідача сторонами суду не надано, через що кінцевим терміном її дії є вказаний строк. При цьому останній платіж за наданим кредитом відповідач здійснила 27 жовтня 2014 р., через що 27 листопада 2014 р. відповідач мала здійснити наступний платіж по кредиту, однак відповідних дій вона не вчиняла, через що відбулось порушення прав Банку та саме з цього часу почався перебіг позовної давності для звернення позивача до суду із даним позовом. Проте до суду позов поданий лише 22 червня 2017 р., тобто поза межами позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд помилково дійшов висновку, що банком пропущено строки позовної давності й просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки суд не дав належної оцінки наявних у справі доказам, зокрема, умовам договору щодо його дії, не перевірив належним чином строку дії кредитної картки, тоді як згідно довідки про картки клієнта та виписці по рахунку відповідачу 16 березня 2010 р. була видана основна картка № 813704, яка на вимогу клієнта неодноразово була перевипущена і останній раз була надана картка № 419754 зі строком дії до 10/16, а тому, подавши позовну заяву 22 червня 2018 р. Банк не пропустив строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача відповідач ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу судді Ленінського районного суду м. Миколаєва про відкриття провадження у справі від 17 липня 2018 р., рішення суду від 19 вересня 2018 р. в резолютивній частині залишити без змін, а описову та мотивувальну частини рішення змінити шляхом винесення нового рішення, застосувати строк позовної давності.

Заперечення на ухвалу суду мотивовані тим, що ухвала є неконституційною, неправомірною, винесена з порушенням норм процесуального права, оскільки суд помилково дійшов висновку, що дана справа є малозначною, а тому призначив розгляд справи у спрощеному позовному провадженні. Так, суддею не вказано норми закону, на підставі яких постановлено ухвалу, порушено основні принципі цивільного судочинства та невірно застосовано закон, а тому суддя мала віднести справу з урахуванням вимог ч. 3 ст. 274 ЦПК України до категорії складних і розглянути її в порядку загального позовного провадження, врахувати звернення відповідача із зустрічним позовом та думку ОСОБА_1 з цього приводу. Крім того, суддя при вирішенні питання про відкриття провадження у справі в ухвалі про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 17 липня 2018 р. мала відмовити позивачу у відкритті провадження у справі й закрити провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмету спору, та у зв'язку із необґрунтованістю та незаконністю позовних вимог, що вказувало на безпідставність позову.

Щодо рішення ОСОБА_1 вважала, що суд безпідставно, всупереч положенням ст. 223 ЦПК України відхилив клопотання ОСОБА_1 про перенесення судового засідання у зв'язку із перебуванням на стаціонарному лікуванні та хворобою доньки та розглянув справу без участі відповідача. Позовні вимоги є недоведеними та безпідставними. Так, позивач не надав належних доказів, що кредитний договір був укладеним тому, що Умови та Правила надання банківських послуг в Банку не підписувала, а відтак вони не можуть вважатись складовою частиною, укладеного між сторонами кредитного договору, зазначена у довідці про умови кредитування кредитна картка їй не видавалась, довідка не має підпису працівника банку та його печатки, кредитний ліміт при підписанні анкети-заяви та довідки не визначався. Також зазначала, що при укладенні договору позивачем було допущено численні порушення чинного законодавства в сфері захисту прав споживачів, внаслідок чого кредитний договір слід вважати недійсним та провести реституцію. Крім того, відповідач та її сім'я з 2014 р. перебувають в тяжкому матеріальному стані, пов'язаному з втратою відповідачем роботи, постійними проблемами зі здоров'ям у неї та родичів, через що ОСОБА_1 не мала можливості виконувати свої зобов'язання за кредитним договором через обставини непереборної сили. При цьому визнавала заборгованість за кредитом в розмірі 7 604 грн. 98 коп. та зобов'язувалась його погашати, але не погоджувалась з розміром нарахованих позивачем процентів за користування кредитними коштами і просила про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності.

Також ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду, просить скасувати ухвалу суддів Ленінського районного суду м. Миколаєва про відкриття провадження у справі від 17 липня 2018 р., рішення суду від 19 вересня 2018 р. в резолютивній частині залишити без змін, а описову та мотивувальну частини рішення змінити шляхом винесення нового рішення, застосувати строк позовної давності.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду є неконституційною, неправомірною, винесена з порушенням норм процесуального права, оскільки суд помилково дійшов висновку, що дана справа є малозначною, а тому призначив розгляд справи у спрощеному позовному провадженні. Так, суддею не вказано норми закону, на підставі яких постановлено ухвалу, порушено основні принципі цивільного судочинства та невірно застосовано закон, а тому суддя мала віднести справу з урахуванням вимог ч. 3 ст. 274 ЦПК України до категорії складних і розглянути її в порядку загального позовного провадження, врахувати звернення відповідача із зустрічним позовом та думку ОСОБА_1 з цього приводу. Крім того, суддя при вирішенні питання про відкриття провадження у справі в ухвалі про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 17 липня 2018 р. мала відмовити позивачу у відкритті провадження у справі й закрити провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмету спору, та у зв'язку із необґрунтованістю та незаконністю позовних вимог, що вказувало на безпідставність позову.

Щодо оскарження рішення суду апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована наступним.

Суд безпідставно, всупереч положенням ст. 223 ЦПК України відхилив клопотання ОСОБА_1 про перенесення судового засідання у зв'язку із перебуванням на стаціонарному лікуванні та хворобою доньки та розглянув справу без участі відповідача. Позовні вимоги є недоведеними та безпідставними. Так, позивач не надав належних доказів, що кредитний договір був укладеним тому, що Умови та Правила надання банківських послуг в Банку не підписувала, а відтак вони не можуть вважатись складовою частиною, укладеного між сторонами кредитного договору, зазначена у довідці про умови кредитування кредитна картка їй не видавалась, довідка не має підпису працівника банку та його печатки, кредитний ліміт при підписанні анкети-заяви та довідки не визначався. Також зазначала, що при укладенні договору позивачем було допущено численні порушення чинного законодавства в сфері захисту прав споживачів, внаслідок чого кредитний договір слід вважати недійсним та провести реституцію і у зв'язку з такими обставинами ОСОБА_1 подано зустрічний позов. Крім того, відповідач та її сім'я з 2014 р. перебувають в тяжкому матеріальному стані, пов'язаному з втратою відповідачем роботи, постійними проблемами зі здоров'ям у неї та родичів, через що ОСОБА_1 не мала можливості виконувати свої зобов'язання за кредитним договором через обставини непереборної сили. При цьому визнавала заборгованість за кредитом в розмірі 7 604 грн. 98 коп. та зобов'язувалась його погашати, але не погоджувалась з розміром нарахованих позивачем процентів за користування кредитними коштами і просила про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності.

Ухвалою судді Миколаївського апеляційного суду Базовкіної Т.М. від 27 листопада 2018 р. апеляційна скарга ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2018 р. повернута на підставі п. 4 ч. 5 ст. 357 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково із таких підстав.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується пове,рнути кредит та сплатити проценти.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що 16 березня 2010 р. між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту (розмір якого змінювався від 1 000 грн. до 8 000 грн. відповідно до довідки на а.с. 10) на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, та встановленням 55 днів пільгового періоду.

Відповідач у заяві підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та позивачем складають Договір про надання банківських послуг

Крім того ОСОБА_1 підтвердила своїм підписом в анкеті-заяві, що вона згодна із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банка, які в письмовому вигляді їй були надані для ознайомлення.

Таким чином, судом встановлено, що Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги та відзиву ОСОБА_1 про те, що вказаний кредитний договір є неукладеним через недотримання письмової форми та недосягнення згоди щодо усіх істотних умов, нікчемність договору та його недійсність в силу ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207).

Як роз'яснено в п. 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2018 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, підписавши анкету заяву, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», отримавши та ознайомившись із Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, уклала з позивачем кредитний договір, що підтвердила своїми підписами.

Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання декількох документів) і сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов, притаманних даному виду договору. Зокрема, у довідці про умови кредитування чітко та зрозуміло викладені порядок повернення кредитних коштів, порядок та розмір нарахування відсотків та їх повернення, відповідальність позичальника, інші умови кредитування та виконання умов договору, в тому числі - відповідальність сторін визначені Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами. При цьому твердження відповідача про те, що вона не була ознайомлена з Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами спростовується її підписом в анкеті-заяві.

Щодо невизначення в анкеті-заяві розміру кредитного ліміту, то, як не заперечує відповідач, фактично, позивачем спочатку було встановлено ліміт 1 000 грн., про що їй було відомо і з чим вона погодилась, знявши таку суму за допомогою кредитної карти, тобто погодила такі умови. Право банку на зміну кредитного ліміту визначені в Правилами надання банківських послуг.

Викладене доводить виконання позивачем вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо ознайомлення споживача з умовами кредитування.

Щодо недійсності кредитного договору, то такі вимоги предметом судового розгляду по даній справі не були і судом не встановлювались.

Стосовно зазначення у довідці про умови кредитування типу картки MasterCard Mass, тоді як фактично відповідачем отримана кредитна картка типу MasterCard Electronic, то таке також не свідчить про неукладеність чи недійсність кредитного договору, оскільки факт отримання картки відповідачем не оспорюється і вказане на чинність умов договору не вплинуло.

За такого суд першої інстанції, вирішуючи спір, обґрунтовано виходив з того, що кредитний договір №б/н від 16 березня 2010 р. між позивачем та ОСОБА_1 є укладеним, чинним та дійсним.

Таким чином, між позивачем та відповідачем шляхом підписання анкети-заяви та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (далі - Довідка про умови), було укладено кредитний договір, і відповідно до наведених у Довідці про умови положень відповідачу була надана відновлювальна кредитна лінія за умови нарахування 2,5% на місяць за користування кредитними коштами, які нараховуються на залишок заборгованості з розрахунку 360 днів у році, пільговим періодом у 55 днів. Погашення заборгованості мало відбуватися щомісяця, до 25 числа місяця, який є наступним за звітним, в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості. Передбачено сторонами і відповідальність боржника за неналежне виконання умов договору у вигляді пені та штрафів.

Банк виконав передбачені Договором зобов'язання, надавши 16 березня 2010 р. відповідачу кредит у вигляді ліміту.

Як вбачається з наявних у справі доказів і таке не оспорюється відповідачем, вона систематично використовувала кредитні кошти, але їх повернення та виплата обов'язкових за умовами договору платежів відбувалося з порушенням умов укладеного сторонами договору.

Так в останнє зняття коштів відбулося у листопаді 2014 р., а погашення заборгованості - у листопаді 2014 р., після чого позивач припинила повернення позивачеві кредитних коштів.

В зв'язку з порушенням відповідачем умов договору щодо погашення кредиту та відсотків по ньому виникла заборгованість за кредитним договором.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 02 квітня 2018 р. заборгованість відповідача складає 112 994 грн. 22 коп., з яких 7 604 грн. 98 коп. - заборгованість за кредитом, 105 389 грн. 24 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом.

ОСОБА_1 погоджується з розміром нарахованої позивачем заборгованості за кредитом, але не згодна із розміром нарахованих процентів.

Встановлені судом обставини свідчать про неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору та наявність підстав, передбачених ст.ст. 526, 611, ч.2 ст. 1050 ЦК України, для стягнення на користь Банку із відповідача заборгованості за кредитним договором.

Між тим, судом неповно встановлені обставини, які мають значення для вирішення спору.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Кредитна картка - це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що після укладання кредитного договору позичальнику ОСОБА_1 була видана кредитна картка № НОМЕР_2, зі строком дії до 04/2013, а відомостей про перевипуск кредитної картки на ім'я відповідача суду не надано, через що кінцевим терміном її дії є вказаний строк.

Однак, суд не звернув увагу на те, що згідно наданих відповідачем виписок по рахунках (т. 2 а.с. 117-121) після укладання кредитного договору їй була видана кредитна картка № НОМЕР_2 з терміном дії 04/13, а в подальшому було перевипущено картку та видано картку № НОМЕР_3.

Таке визнано відповідачем в суді апеляційної інстанції, узгоджується з доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості та даними виписок з особового рахунку ОСОБА_1, відповідно до яких і після закінчення строку дії картки № НОМЕР_2 вона продовжувала використовувати кредитні кошти за допомогою іншої картки № НОМЕР_3.

Суд, незважаючи на наявність таких доказів у справі не з'ясував термін дії іншої картки, тоді як згідно довідки, яка надійшла до суду після ухвалення рішення по справі (т. 2 а.с. 175) термін дії картки № НОМЕР_3 - 10/16.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 14-318цс18).

За умовами укладеного кредитного договору сторони по справі погодили щомісячну сплату заборгованості за кредитом (частинами) та відсотків за наданим кредитом на суму залишку заборгованості.

Відтак, у межах строку кредитування (строку дії картки - 31 жовтня 2016 р.) відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредитні кошти і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Після закінчення строку дії картки, починаючи з 1 листопада 2016 р., відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість.

За такого позивач мав право на нарахування процентів за користування кредитом лише в межах строку дії кредитної картки - по 31 жовтня 2016 р.

Колегія суддів при цьому вважає, що слід виходити із відсоткової ставки у 30 % за весь період нарахування процентів та безпідставним застосування позивачем зміненої (підвищеної) процентної ставки у 34,80% та 43,20%, враховуючи таке.

Суду не надано доказів зміни ставок за процентами згідно із Тарифами банку, ознайомлення з ними відповідача або узгодження їх з відповідачем.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

03 вересня 2018 р. відповідач подала до суду клопотання про застосування строків позовної давності (т. 1 а.с. 55-59). Так, в заяві вказано, що позивач, звернувшись з позовом, пропустив строк позовної давності за усіма вимогами.

Відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За домовленістю сторін позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена або скорочена, про що повинен бути укладений договір в письмовій формі (ст. 259 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 р. у справі № 6-154цс15.

Згідно із правовою позицію, висловленою Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 р. по справі № 6-14 цс 14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником шляхом внесення коштів готівкою чи безготівково: з погашення процентів - щомісячно за попередній місяць, з погашення кредиту - в повному обсязі не пізніше останнього дня, вказаного на платіжній картці, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником свого зобов'язання.

Умовами договору, укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем, передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу.

Враховуючи, що за умовами наведеного договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, наступного за звітним (до 25 числі), то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», за умовами останньої строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним.

Таким чином, з 26 числа місяця, наступного за звітнім, у Банка починався перебіг трирічного строку позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, виписок по рахунках клієнта ОСОБА_1, останній платіж з погашення кредиту вона здійснила 27 жовтня 2014 р., прострочена заборгованість за кредитом у визначеному в позові розмірі (7 604 грн. 98 коп.) виникла у ОСОБА_1 у грудні 2014-січні 2015 р.р. (іншого з наданого позивачем розрахунку не вбачається), а тому, звернувшись з позовом до суду 22 червня 2018 р. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» пропустив визначений законом строк позовної давності на стягнення заборгованості за кредитом, але має право вимагати повернення заборгованості в межах строку позовної давності (з 22 червня 2015 р.) та строку дії картки (по 31 жовтня 2016 р.).

Так, виходячи з наданого позивачем розрахунку заборгованості заборгованість по процентам за період з 22 червня 2015 р. по 31 жовтня 206 р. становить 3 150 грн. 98 коп. (397 днів х ((497 днів х (7604 грн. 98 коп. х 30%) : 360).

За такого, суд помилково вважав, що строк давності пропущений до всієї заборгованості, а тому колегія суддів погоджується з аргументами апеляційної скарги позивача про помилковість висновку суду про пропуск позивачем строку позовної давності щодо частини заборгованості за процентами, але відхиляє такі доводи щодо решти заборгованості.

Аргументи апеляційної скарги відповідача стосовно незаконності ухвали суду від 17 липня 2017 р. та неправильності висновків суду про розгляд справи в порядку спрощеного провадження та розгляд справи за відсутності відповідача колегія суддів не приймає.

Даною ухвалою було постановлено відкрити провадження у цивільній справі № 2/489/2056/18 за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи та призначено дату судового засідання.

Також суд роз'яснив, що відповідач має право протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження та надіслати: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу - копію відзиву та доданих до нього документів. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Частиною 2 ст. 19 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Згідно із ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду;

4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (ч. 1 ст. 277 ЦПК України).

Згідно із ч. 6 ст. 19 для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З врахуванням ціни позову дана справа є малозначною та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, через що суд з урахуванням вимог ч. 1 ст. 274, ч. 1 ст. 277 ЦПК України прийшов до висновку про доцільність розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Оскільки суд обрав передбачений процесуальним законом вид судового провадження з дотриманням зазначених вище вимог, твердження відповідача про порушення таким рішенням суду принципів цивільного судочинства є помилковим.

Суд також вірно не взяв до уваги заяву ОСОБА_1, яка надійшла до суду 13 вересня 2018 р. про розгляд справи у загальному позовному провадженні, з викликом сторін, оскільки вона надійшла після спливу визначених судом строків (ухвала про відкриття провадження у справі отримана відповідачем 25 липня 2018 р. - т. 1 а.с. 54).

Крім того, розгляд справи у спрощеному провадженні не призвів до порушення визначених ст. 6 Конвенції про ро захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97 та ст.ст. 55, 68 129 Конституції України прав відповідача, оскільки судом було ухвалено про розгляд справи у спрощеному провадження з викликом учасників справи, крім того, відповідачем були надані суду ґрунтовні та об'ємні відзив на позовну заяву, доповнення до нього, а також надавались письмові докази на підтвердження своїх заперечень, які були оцінені судом.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на наявність у справі зустрічного позову ОСОБА_1, оскільки її позовна заява судом не були прийнята до провадження у даній справі (т.1 а.с. 214).

Щодо відмови суду задовольнити клопотання відповідача про відкладення вирішення справи колегія суддів виходить з такого.

Справа була призначена до розгляду в судовому засіданні на 19 вересня 2018 р., про що учасники справи були повідомлені.

Від ОСОБА_1 надійшла клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із перебуванням на амбулаторному лікуванні її малолітньої доньки. На підтвердження таких обставин відповідач надала зворотне повідомлення (т. 2 а.с. 108).

В силу частин 1, 2 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

Відхиляючи клопотання відповідача, суд виходив з необхідності дотримання строків розгляду справи, передбачених ЦПК України, а матеріали справи містять подані відповідачем відзив на позов, доповнення до відзиву на позов, клопотання про застосування строку позовної давності із численними додатками, що дає можливість розглянути справу на підставі наданих сторонами доказів .

Таким чином, суд, хоча і не дав оцінки поважності причин неявки відповідача в судове засідання, розглянув справу на підставі наявних у справі доказів та відзивів відповідача, що також не призвело до порушення її прав.

Доводи апеляційної скарги про наявність передбачених п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України підстав для закриття провадження у справі через відсутність предмету спору є безпідставними.

Предмет спору - це матеріальний об'єкт, з приводу якого ведеться спір між позивачем і відповідачем, наприклад речі, грошові кошти.

Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, на відміну від раніше чинної конституційної норми про те, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Проте поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Про відсутність предмета спору можуть свідчити дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самі сторони врегулювали спірні питання.

Оскільки позивачем подано позов щодо захисту своїх прав як сторони кредитного договору, який не визнаний недійсним і щодо виконання якого між сторонами існує спір, це не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Колегія суддів відхиляє аргументи відповідача стосовно відсутності повноважень представника позивача Чепіги Д.О. на підписання розрахунку заборгованості, який є додатком до позовної заяви, оскільки зміст виданої на його ім'я довіреності (т. 1 а.с. 39) надає повноваження подавати, підписувати серед іншого клопотання, пояснення, заяви та інші процесуальні документи.

Обставини, на які посилається відповідач - зміна в матеріальному стані (втрата роботи, наявність утриманців, витрати на лікування), стан здоров'я відповідача та членів її сім'ї не є обставинами непереборної сили, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 617, ч. 1 ст. 625 ЦК України не звільняють позичальника від виконання зобов'язань за договором.

Щодо інших аргументів апеляційної скарги. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За такого з урахуванням конкретних обставин справи колегія суддів вважає за можливе обмежуватись наведеним обґрунтуванням стосовно найбільш суттєвих доводів відповідача.

Враховуючи, що рішення суду в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом ухвалено з порушенням положень матеріального закону, воно в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що рішення суду підлягає зміні, необхідно відповідно змінити і розподіл судових витрат, здійснений судом першої інстанції.

При зверненні до суду позивачем було сплачено 1 762 грн. судового збору, які підлягають поверненню позивачу пропорційно задоволеним вимогам (3 150 грн. 98 коп.) від загальної суми позовних вимог (112 994 грн. 22 коп.), що становить 49 грн. 14 коп. (3 150,98 х 1762 : 112994,22).

Також необхідно провести розподіл судових витрат, понесених в апеляційній інстанції відповідачем - сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги - 1 500 грн. пропорційно зменшення стягнутої суми заборгованості, а саме - поверненню підлягає 1 458 грн. 17 коп. ((112994,22-3150,98) х 1500 : 112994,22).

Керуючись ст. ст. 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2018 року скасувати в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом та розподілу судових витрат, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1, на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», , рахунок № 3111, МФО № 305299, 3 150 (три тисячі сто п'ятдесят) грн. 98 коп. процентів за користування кредитними коштами за кредитним договором, укладеним 16 березня 2010 року.

Стягнути з ОСОБА_1, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1, на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», , рахунок № 3111, МФО № 305299, 49 (сорок дев'ять) грн. 14 коп. судового збору за подання позовної заяви.

В решті рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 1 458 грн. 17 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 17 грудня 2018 року