Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 756/405/17

провадження № 61-37832св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 15 травня 2018 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепа О. В., Іванченко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП «Факторинг Україна») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет застави, автомобіль НОМЕР_1, рік випуску - 2006, кузов № НОМЕР_2, що належить ОСОБА_5, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11 грудня 2006 року № CL-001/860/2006, яка на 04 жовтня 2016 року становила 930 122, 67 грн, пені за прострочення виконання зобов'язань в розмірі 2 595 042, 32 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 11 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк»

(далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), укладений кредитний договір № CL-001/860/2006. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 11 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та банком укладений договір застави № PCL-001/860/2006, предметом застави згідно з пунктом 3.1 договору є автомобіль НОМЕР_1, рік випуску - 2006, кузов № НОМЕР_2.

05 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно з яким та відповідно до статей 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України ПАТ «ОТП Банк» відступило, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за кредитним договором до ОСОБА_4

Оскільки ОСОБА_4 не виконував свої зобов'язання, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом про стягнення з нього суми заборгованості. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2011 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено; судом видано виконавчий лист

№ 2-4713/2011 про стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 3 526 985, 02 грн.

Позивач зазначав, що станом на день звернення до суду з цим позовом ОСОБА_4 не погашено зазначену заборгованість, в примусовому порядку державною виконавчою службою стягнення не здійснювалися. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 04 жовтня 2016 року у ОСОБА_4 за кредитним договором від 11 грудня 2006 року № CL 001/860/2006 існує заборгованість в сумі 930 122, 67 грн та пеня за прострочення виконання зобов'язань в розмірі 2 595 042, 32 грн.

Згідно з відповіддю Регіонального сервісного центру в місті Києві від 03 серпня 2016 року встановлено, що 28 червня 2015 року проведено перереєстрацію автомобіля НОМЕР_1, рік випуску - 2006, кузов № НОМЕР_2, на нового власника, яким став ОСОБА_5 Таким чином до ОСОБА_5 перейшло право власності на предмет застави, статус заставодавця та всі права та обов'язки за договором застави.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 28 вересня 2017 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет застави залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем згідно з вимогами статті 388 Цивільного кодексу України, набув право власності на автомобіль НОМЕР_3, 2006 рік випуску, кузов № НОМЕР_2, а тому суд визнав його неналежним відповідачем. Суд зробив висновок про відмову у позові ТОВ «ОТП Факторинг Україна», оскільки у разі вилучення спірного автомобіля у відповідача ОСОБА_5 як застоводавця та майнового поручителя за кредитним договором від 11 грудня 2006 року

№ CL-001/860/2006 відбуватиметься подвійне стягнення тієї самої суми, яку вже стягнуто рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2011 року.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 15 травня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Суд звернув стягнення на автомобіль марки Audi Q7, реєстраційний № НОМЕР_4, рік випуску - 2006, кузов № НОМЕР_2, що належить ОСОБА_5 шляхом проведення електронних торгів, встановивши початкову ціну 451 542, 00 грн згідно зі звітом від 21 лютого 2018 року, але не нижчу за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження» в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 11 грудня 2006 року № CL-001/860/2006 у розмірі 930 122, 67 грн та пені за прострочення виконання зобов'язань в розмірі 2 595 042, 32 грн на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що в момент перереєстрації заставного автомобіля діяло приватне та публічне обтяження, яким заборонялось здійснювати відчуження заставного автомобіля.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не надавало згоди ОСОБА_4 на відчуження автомобіля ОСОБА_5 Доводи ОСОБА_5 про те, що він є добросовісним набувачем, правового значення не мають, оскільки згідно зі статтею 388 ЦК України майно може бути витребувано від добросовісного набувача, а матеріали справи містять докази, що заставне майно вибуло з володіння позивача під час застави поза волею позивача.

Оскільки судом встановлено право заставодержателя на звернення стягнення на предмет застави у зв'язку з неналежним виконанням боржником ОСОБА_4 умов кредитного договору та враховуючи, що застава зберегла чинність при переході права власності на предмет застави до ОСОБА_5 при перереєстрації автомобіля, позовні вимоги позивача про звернення стягнення на предмет застави є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_5 просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що покладення ризиків відповідальності за договором на ОСОБА_5 лише у зв'язку із тим, що ним придбано заставне майно без його відома, є істотним порушенням прав особи на добровільність та свободу договору, встановленого статтею 627 ЦК України. Договірних правовідносин між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_5 не існує. На переконання заявника, він є добросовісним набувачем відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки придбав зазначений автомобіль на платній основі 26 серпня 2015 року у Товариства з обмеженою відповідальністю «БМ-групп», що підтверджується довідкою-рахунком. Ця угода купівлі-продажу є чинною і ніким не оспорюється.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За правилом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України

від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналогічні положення містяться у статті 263 ЦПК України.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 263 ЦПК України, а касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 11 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», укладено кредитний договір № CL 001/860/2006.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 11 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк» укладений договір застави № PCL-001/860/2006, предметом якого згідно з пунктом 3.1 договору застави є автомобіль НОМЕР_5, рік випуску - 2006, кузов № НОМЕР_2.

05 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно з яким

ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором від 11 грудня 2006 року № CL 001/860/2006.

05 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладений договір відступлення права вимоги, відповідно до якого право вимоги до ОСОБА_4, як до заставодавця, перейшло до

ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Оскільки ОСОБА_4 не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом про стягнення з нього заборгованості.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2011 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором в розмірі 3 525 165, 02 грн, судовий збір в розмірі 1 700, 00 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120, 00 грн, а разом 3 526 985, 02 грн. Станом на 01 листопада 2011 року зазначене рішення набрало законної сили.

Апеляційним судом встановлено, що зазначене рішення суду ОСОБА_4 не виконано, в примусовому порядку державною виконавчою службою стягнення не здійснювалися.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 04 жовтня 2016 року у ОСОБА_4 за кредитним договором існувала заборгованість в сумі 930 122, 67 грн та пеня за прострочення виконання зобов'язань у розмірі 2 595 042, 32 грн

Апеляційним судом встановлено, що у серпні 2015 року ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_4 через його представника - ОСОБА_6 автомобіль «Audi-Q7», 2006 року випуску, та BPEP ДАІ № 1 в місті Києві на підставі довідки-рахунку, серії ААЕ № 365231 від 25 серпня 2015 року, проведено перереєстрацію зазначеного автомобіля на нового власника ОСОБА_5

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

Згідно із частиною другої статті 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом.

У Законі України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Пунктом 1 частини першої статті 21 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» до забезпечувальних обтяжень належить застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 ЦК України, що виникає на підставі договору.

За змістом статті 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяження може забезпечувати виконання боржником дійсної існуючої вимоги або вимоги, яка може виникнути в майбутньому. За рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. Розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і включає: 1) відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет обтяження; 2) сплату процентів і неустойки; 3) сплату основної суми боргу; 4) відшкодування збитків, завданих порушенням боржником забезпеченого зобов'язання або умов обтяження; 5) відшкодування витрат на утримання і збереження предмета обтяження.

Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частини першої статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

У частині першій статті 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

Частинами першою, третьою статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» установлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом (стаття 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»).

Апеляційний суд встановив, що згідно з витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, 13 грудня 2006 року на підставі договору застави до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено запис - приватне обтяження, застава рухомого майна, термін дії до 13 грудня 2011 року, об'єкт обтяження - легковий автомобіль, легковий Audi Q7, номер об'єкта: НОМЕР_2, номер державної реєстрації НОМЕР_1.

11 листопада 2010 року внесено запис до Державного реєстру обтяжень рухомого майна про зміну обтяжувача із ЗАТ «ОТП Банк» на ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

18 травня 2011 року приватним нотаріусом Бондар І. М. змінено відомості про обтяження: термін дії з 13 грудня 2011 року змінено на термін дії обтяження до 18 травня 2016 року.

09 березня 2011 року внесено запис про арешт рухомого майна на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження ВДВС Дніпровського РУЮ в місті Києві, яким заборонено ОСОБА_4 відчужувати все рухоме майно, зазначено термін дії до 09 березня 2016 року.

Враховуючи те, що на момент відчуження ОСОБА_4 предмета застави без згоди банка діяло зареєстроване у встановленому законом порядку обтяження рухомого майна - заборона відчуження, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2011 року про стягнення кредитної заборгованості ним не виконано, Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про задоволення позову про звернення стягнення на предмет застави.

Доводи заявника про те, що він є добросовісним набувачем спірного автомобіля, який придбав та зареєстрував у спосіб та порядок, що передбачений чинним на той момент законодавством, правильності висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, оскільки відповідно до статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. З'ясування питання дотримання порядку реєстрації транспортних засобів під час відчуження автомобіля без згоди заставодержателя не спростовує його права на задоволення своїх вимог за рахунок заставного майна.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробила висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 15 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик