Номер провадження: 22-ц/785/6057/18
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2018 року, за поданням Головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3, та поданням Головного державного виконавця Другого Приморського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

встановив:

18 квітня 2018 року до суду звернувся Головний державний виконавець Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (далі - Приморський ВДВС ОМУЮ) про скасування тимчасового обмеження в праві виїзду за межі України ОСОБА_3, в якому посилався на те, що на виконанні у Приморському ВДВС ОМУЮ знаходиться виконавче провадження ВП № 47921475 по виконанню виконавчого листа № 1522/11902/11 від 10.04.2012 року, що видав Приморський районний суд м. Одеси про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошової суми у розмірі 341 806 грн. 07 коп. (т.1, а.с.170-171).

Крім того, 25 квітня 2018 р. до Приморського районного суду м. Одеси надійшло подання Головного державного виконавця Другого Приморського ВДВС ОМУЮ про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3, в якому заявник просив встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 без вилучення паспортного документа до виконання зобов'язань за виконавчим листом № 1522/11902/11 від 28.12.2017р., виданим Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суми боргу у розмірі 299 807 грн. 62 коп., судовий збір 1700 грн., витрати на інформаційно-технічний розгляд справи 120 грн., а всього на загальну суму 301 627, грн. 62 коп. (т.1, а.с.179-183).

Подання вмотивовано тим, що 26 січня 2018 р. Головним державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 55650338 за вищезазначеним виконавчим документом. Копія вищевказаної постанови була направлена боржнику ОСОБА_3 та стягувачу ОСОБА_4, винесено постанову про арешт майна боржника № 55650338.

Однак, судове рішення, яким з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 було стягнуто вищевказану суму боргу, до теперішнього часу не виконане.

02.02.2018 р. головним державним виконавцем відділу було винесено постанову про арешт коштів боржника № 55650338.

21.02.2018 р., 14.03.2018 р. та 04.04.2018 р. Головним державним виконавцем відділу направлені виклики боржнику ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до яких ОСОБА_3 зобов'язано з'явитись до виконавця.

Однак, ОСОБА_3 на виклики не з`являлась, про причини неявки та невиконання рішення суду державного виконавця не повідомляла.

У зв'язку з викладеними обставинами, Головний державний виконавець у своєму поданні просив встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 без вилучення паспортного документа до виконання зобов'язань за виконавчим листом № 1522/11902/11 від 28.12.2017р., виданим Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 299 807,62 грн., судового збору в розмірі 1700 грн., витрат на інформаційно-технічний розгляд справи в розмірі 120 грн., а всього на загальну суму 301627,62 грн.

В судовому засіданні представник Другого Приморського ВДВС ОМУЮ та представник стягувача ОСОБА_4 просили задовольнити подання, інші учасники справи в судове засідання не з `явились.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2018 року подання державного виконавця Приморського ВДВС ОМУЮ про скасування тимчасового обмеження в праві виїзду за межі України ОСОБА_3 було задоволено.

Скасовано ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02.10.2012 року за номером 1522/11902/11, якою було тимчасово обмежено в праві виїзду за межі України ОСОБА_3.

Разом з тим, було задоволено подання Головного державного виконавця Другого Приморського ВДВС ОМУЮ та встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 без вилучення паспортного документа до виконання зобов'язань за виконавчим листом № 1522/11902/11 від 28.12.2017, виданим Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 299 807 грн. 62 коп., судовий збір 1700 грн., витрати на інформаційно-технічний розгляд справи 120 грн., а всього на загальну суму 301627, грн. 62 коп.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2018 року, в частині встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 без вилучення паспортного документа до виконання зобов'язань за виконавчим листом № 1522/11902/11 від 28.12.2017, виданим Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суми боргу у розмірі 299 807 грн. 62 коп., судового збору 1700 грн., витрати на інформаційно-технічний розгляд справи 120 грн., а всього на загальну суму 301627, грн. 62 коп.

В іншій частині ухвалу просить залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що подання Головного державного виконавця Другого Приморського ВДВС ОМУЮє обгрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2012 року (т.1, а.с.36-39), яке було змінено рішенням апеляційного суду Одеської області 10.11.2015 року (т.1, а.с.116-118), яке в свою чергу було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.з3.2016 року (т.1, а.с.153-154), на день подання клопотання боржником не виконано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не здійснено, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, судом першої інстанції встановлено, що 02.10.2012 р. Приморським районним судом м. Одеси розглянуто подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржника - ОСОБА_3 та задоволено його.

07.12.2015 р. на адресу Відділу від представника боржника надійшла заява, в якій він просив завершити виконавче провадження та застосувати наслідки завершення, передбачені ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі ухвали про відкриття апеляційного провадження від 28.08.2015.

В той же день, 07.12.2015 р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу ВП № 47921475 по виконанню виконавчого листа № 2/1522/11902/11 від 10.04.2012 , що видав Приморський районний суд м. Одеси (т.1, а.с.234-235).

26.01.2018 року Головним державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 55650338 за вищезазначеним виконавчим документом (т.1, а.с.189).

Разом з постановою про відкриття провадження Головним державним виконавцем направлено запити до реєструючих установ, стосовно виявлення майна боржника, грошових коштів на рахунках боржника, та 26.01.2018 року винесено постанову про арешт майна божника і 02.02.2018 р. винесено постанову про арешт коштів боржника № 55650338 (т.1, а.с.201, 207).

Однак, рішення суду боржником не виконано до теперішнього часу, будь-яких дій спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження».

Як вбачається з витягу Державного реєстру обтяжень рухомого майна, відомості щодо рухомого майна боржника відсутні.

Відповідно до довідки ВАДР ГУДМС України в Одеській області, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою АДРЕСА_1

Виходом державного виконавця за вказаною адресою реєстрації, боржника не виявлено, що підтверджується актом державного виконавця.

Після цього, державним виконавцем на адресу ОСОБА_3 надсилалися неодноразові виклики 21.02.2018 р., 14.03.2018 р. та 04.04.2018 р. щодо явки до виконавця для надання пояснень щодо причини невиконання рішення суду, однак ОСОБА_3 на виклики не з'являлась, про причини неявки виконавця не повідомляла (т.1, а.с.213-214, 217-218, 221-222).

Таким чином, виконавець вжив усіх необхідних заходів щодо виконання рішення суду, а саме направляв боржнику постанову про відкриття провадження, неодноразово надсилав виклики з вимогою явки боржника до державного виконавця, виходив на адресу за місцем реєстрації боржника, про що склав відповідний акт.

З цих підстав, на переконливу думку колегії суддів тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника у даному випадку є повністю обґрунтованою мірою, спрямованою на примусове виконання рішення суду.

Що стосується доводів апелянта відносно не доведення факту ухилення її як боржника від виконання рішення суду, то вони є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, оскільки останні не мають жодного доказу того, що ОСОБА_3 приймала будь-які міри для виконання рішення суду протягом більше 6 років.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 посилалась на те, що заочне рішення Приморського районного суду від 14 лютого 2012 року, яким з неї на користь ОСОБА_4 було стягнуто борг, є незаконним, а тому вона на бажає його виконувати, є безпідставними, оскільки вказане судове рішення набрало законної сили, а тому за змістом ст. 129 Конституції України та у відповідності до ст. 18 ЦПК України є обов'язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

У разі незгоди ОСОБА_3 із вказаним судовим рішенням, вона наділена правом його оскарження у встановленому законом порядку, що нею і було здійснено, однак вона не наділена правом його невиконання.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 також надала суду письмове запрошення клініки Аджибадем доньки ОСОБА_3 - пацієнта ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, для проведення діагностики в супроводі ОСОБА_3 (ть.2, а.с.48).

Колегія суддів критично ставиться до цього запрошення, оскільки воно не підтверджено жодними іншими доказами, які маються в матеріалах справи, а саме тим, що ОСОБА_6 має якесь захворювання, потребує діагностики у конкретній клініці Туреччини, а не в іншій клініці, та при цьому у супроводі саме ОСОБА_3, а не будь-кого іншого члена її сім'ї.

У зв'язку з цим, колегія суддів вважає, що дане запрошення не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3, яка з невиконаними зобов'язаннями може виїхати за межі України, чим будуть суттєво порушені права стягувача ОСОБА_4

Як вбачається з п. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче проваджен ня» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені цим Законом заходи щодо примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта з приводу застосування судом першої інстанції не чинної норми закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України», а саме ст. 6, але вважає, що поточна редакція закону не змінює правову позицію цієї норми закону, а тому не впливає на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Так, у відповідності до п. 5) ст. 6 вказаного Закону в поточній редакції, зазначено, що заборона виїзду з України може бути здійснена, якщо боржник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з боку ОСОБА_3 відсутні будь-які дії спрямовані на виконання рішення суду та законних вимог державного виконавця, що в свою чергу є ухиленням боржника від виконання судового рішення.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу постановлено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржувану ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 13.11.2018 року

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Н.А. Кононенко