Провадження № 2/760/2749/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/ заочне /

20 квітня 2018 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Гак Г.М.

позивача- ОСОБА_2

представника позивача- ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру, вселення, усунення перешкод у користуванні власністю та визнання таким, що втратив право користуватися жилим приміщенням,суд

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з позовом і, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

- визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті доньки ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1;

- вселити її в квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача не чинити перешкоди в користуванні зазначеною квартирпою;

- позбавити відповідача права користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 зі зняттям його з реєстрації в зазначеній квартирі.

Посилається в позові на те, що після смерті її доньки приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Титюк Г.М. було заведено спадкову справу, їй було свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадщини - грошові кошти, які зберігалися в банківській установі.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року було визнано неукладеним шлюб, який був зареєстрований 15 березня 2012 року виконавчим комітетом Маковищенської сільської ради Макарівського району Київської області між її донькою ОСОБА_4 та відповідачем, як укладений у відсутності нареченої.

Цим же рішенням за нею було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1.

19 травня 2017 року вона звернулась до приватного нотаріуса Коростенського міського нотаріального округу житомирської області Титюк Г.М. з письмовою заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину на квартиру, однак постановою від 22 травня 2017 року №23/01-16 їй було у вчиненні нотаріальної в зв»язку відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на квартиру.

Договір купівлі - продажу квартири від 10 березня 2000 року зберігався у відповідача та з телефонної розмови з останнім їй стало відомо, що ним зазначений документ було втрачено.

Крім того, після визнання за нею права власності на квартиру вона неодноразово намагалася вселитись до неї, однак відповідач чинить їй в цьому перешкоди, поставив двері на вході в загальний коридор з замком до них, не надає їй ключі від дверей квартири та відмовляється впускати її до приміщення.

З цього приводу вона зверталась до Солом'янського управління поліції ГУ НП в м. Києві, де було проведено перевірку дій відповідача та встановлено їх неправомірність.

Всі спроби вирішити спір мирним шляхом не дали результату.

Від сусідів по квартирі їй стало відомо, що відповідач поселив в квартирі наймачів, сам там не проживає з 01 листопада 2014 року.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали.

Відповідач та його представник у судове засідання неодноразово не з'являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України.

Про причину неявки суд до відома не ставив.

Судові повістки, що направлялися на адресу місця заходження, вручені за довіреністю.

Відповідно до ч. 3, 5, 8 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання

Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку.

Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним.

Крім того, в матеріалах справи знаходиться дві заяви представника відповідача, в тому числі в судове засідання, призначене на 20 квітня 2018 року, якими останній просив відкласти розгляд справи в зв»язку з зайнятістю в інших судових процесах.

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, враховуючи тривалість перебування справи в провадженні суду, а саме з жовтня 2016 року, належне повідомлення відповідача про час розгляду справи, неявку представника останнього в судові засідання, суд вважає неявку відповідача та його представника в судові засідання без поважних причин.

Враховуючи ці обставини та думку позивача та її представника, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Судом встановлено, що 02 лютого 2012 року померла донька позивачки ОСОБА_4, яка була власником квартири АДРЕСА_1.

На момент смерті донька позивачки перебувала в шлюбі з відповідачем.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року шлюб, зареєстрований 15 березня 2012 року між донькою позивачки та відповідачем виконавчим комітетом Маковищенської сільської ради Макарівського району Київської області, був визнаний неукладеним.

Цим же рішенням суду за позивачкою було визнано право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1.

/ а.с. 6 - 9; 75 /

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року рішення в частині визнання за позивачкою права власності на квартиру було скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2017 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року в частині визнання шлюбу неукладеним та рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року, яким в цій частині залишено без змін рішення суду першої інстанції залишено без змін.

/ а.с. 6 - 9; 72 - 75 /

Відповідно до витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 07 жовтня 2016 року №5, на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року та за заявою позивачки, 20 вересня 2016 року Макарівським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Київській області, до реєстру були внесені відомості про анулювання актового запису про шлюб та 20 вересня 2016 року було анульовано актовий запис про реєстрацію шлюбу доньки позивачки та відповідача.

19 травня 2017 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області з заявою про прийняття решти спадщини після смерті доньки , а саме: квартири АДРЕСА_1.

Постановою від 22 травня 2017 року №23/01-16 приватним нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії в зв»язку з відсутністю правовстановлюючого документа на квартиру.

/ а.с.67 - 71 /

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_4 судом не встановлено.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз»яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що позивачка у встановлений законом строк звернулася до приватного нотаріуса Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області з заявою про прийняття спадщини, за її заявою була заведена спадкова справа та видано свідоцтво про право на спадщину на частину спадкового майна.

За таких обставин, відсутності інших спадкоємців, визначених законом, після смерті доньки позивачки, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки в цій частині та їх задоволення.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. ст. 317, 319 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Як зазначено вище, померла донька позивачки була власником квартири АДРЕСА_1.

Після її смерті відповідач чинить позивачці перешкоди у користуванні квартирою.

Дані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7

/ а.с.11 - 13 /

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Тобто позивачка, прийнявши спадщину після смерті своєї доньки, отримавши свідоцтво про право на спадщину на частину спадкового майна, є власником спадкового майна, в тому числі спірної квартири, з моменту прийняття нею спадщини, а тому має право на захист свого права.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з викладеного вище, висновків суду про задоволення вимог позивачки в частині визнання за нею права на спірну квартиру в порядку спадкування, суд вважає обгрунтованими вимоги позивачки і в частині усунення їй перешкод у користуванні квартирою та її вселення.

Що стосується вимоги позивачки про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 зі зняттям його з реєстрації в зазначеній квартирі, суд виходить з наступного.

Свої вимоги в цій частині позивачка обгрунтовує нормами ст.ст.15, 16, 405 ЦК України.

За правилами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено та підтверджено позивачкою, відповідач не був і не є членом її сім»ї, однак продовжує користуватися квартирою та розпоряджатися нею, здаючи її в найм.

Даних обставин позивачка в судовому засіданні не спростовувала і саме ці обстави вини стали підставою для звернення до суду за захистом порушеного права з боку відповідача.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Це відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 60709цс16 від 16 листопада 2016 року.

Судом встановлено та не спростовано позивачкою та її представником, відповідач розпоряджається спірною квартирою до цього часу.

З ухвалених судових рішень у спорах між сторонами вбачається, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі та проживав у ній з 2006 року.

Право власності на спірну квартиру донька позивачки набула на підставі договору купівлі- продажу від 10 березня 2000 року.

Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Так, позивачка та його представник у судовому засіданні не спростовували, що відповідач проживає у спірній квартирі тривалий час, розпоряджається нею та утримує її.

Доказів у порядку, визначеному вище,достатніх для визнання його таким, що втратив право користуватися жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку в квартирі, не надали.

Та обставина, що шлюб між померлою донькою позивачки та відповідачем був визнаний неукладеним, а також її проживання перед смертю за місцем проживання позивачки, не може свідчити про його непроживання в спірній квартирі, а також ту обставину, що він не міг бути членом сім»ї померлої з точки зору викладених вище норм права.

Враховуючи ці обставини, викладене вище, а також визнання за позивачкою права власності на спірну квартиру лише даним рішенням суду, суд приходить до висновку про відсутність підстав, визначених законом, для визнання відповідача таким, що втратив право користуватися спірним жилим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку в ньому.

Керуючись ст. ст.15,16, 317, 319, 321, 383, 386, 391, 405, 1216, 1218, 1258, 1261, 1268, 1270 ЦК України, ст.ст.9, 150, 156 ЖК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273, 280 - 284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в поярдку спадкування за законом.

Вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

Зобов»язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 1 653, 00 гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 05 травня 2018 року.

Суддя: Л.А. Шереметьєва