Провадження № 22-ц/779/356/2018
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Татаріновою О.А. 16 січня 2018 року в м. Івано-Франківськ, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3, про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося в суд із вказаним позовом.

Свої вимоги мотивували тим, що 06.08.2007 року між ТзОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 був укладений Кредитний договір №222/ФКВ-07, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 59500 доларів США з розрахунку 13,6% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 06.08.2007 року до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_2 за Договором іпотеки №б/н від 08.08.2007 року передала в іпотеку нерухоме майно: 1) домоволодіння, що складається з: літера «А» - житловий будинок (цегла), житловою площею 104,2 кв.м., загальною площею 166,0 кв.м., літера «Б» - гараж (цегла), літера «В» - сауна (цегла), що розташоване за земельні ділянці, площею 0,0890 га і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. За цільовим призначення є житловим приміщенням; 2) земельну ділянку, площею 0,0890 га, кадастровий номер НОМЕР_1, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

02.07.2010 року між ТзОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ «Укрпромбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінив ТОВ «Укрпромбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, та внаслідок передачі прав вимоги до боржників до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Позичальник належним чином умови кредитного договору не виконував, внаслідок чого станом на 04.08.2015 року наявна заборгованість в сумі 1848720,81 грн., з яких: 1280994, 72 грн. - тіло кредиту; 567726,09 грн. - відсотки.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк».

На підставі наведеного позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості в сумі 1848720,81 грн. за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки з ОСОБА_2, а саме: домоволодіння, що складається з: літера «А» - житловий будинок (цегла), житловою площею 104,2 кв.м., загальною площею 166,0 кв.м., літера «Б» - гараж (цегла), літера «В» - сауна (цегла), що розташоване за земельні ділянці, площею 0,0890 га і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. За цільовим призначення є житловим приміщенням; земельну ділянку, площею 0,0890 га, кадастровий номер НОМЕР_1, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на даний предмет іпотеки.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 січня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

На дане рішення суду ПАТ «Дельта Банк» подало апеляційну скаргу, в якій зазначають, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним та необґрунтованим і цим самим порушує права позивача.

Зазначають, що керуючись Договором купівлі-продажу прав вимоги від 02.07.2010 року ПАТ «Дельта Банк» набуло статусу нового кредитора за Кредитним договором №222/ФКВ-07 від 06.08.2007 року та іпотекодержателя за Договором іпотеки №б/н від 08.08.2007 року.

При ухваленні оскаржуваного рішення судом було взято до уваги рішення Косівського районного суду від 11.04.2016 року, яким відмовлено у стягненні заборгованості за кредитним договором у зв'язку з пропуском позовної давності, той факт, що кредит надавався ОСОБА_3 на термін до 05.08.2010 року, а з позовом позивач звернувся 11.09.2015 року, а тому суд прийшов до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду і з даним позовом.

Разом з тим, позивач вказує, що суд не врахував те, що боржник звертався до кредитора щодо погашення кредиту і після 2010 року. Протягом всього часу ведення банком даної позовної діяльності, велися переговори щодо реструктуризації кредиту та зміни валютування, що свідчить про визнання боржником наявності кредитних зобов'язань та поновлює строк позовної давності.

На підставі наведеного, просять скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 16.01.2018 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ «Дельта Банк» задовольнити в повному обсязі.

На дану апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 подали заперечення, в яких вказують на недоведеність вимог скарги, вважають рішення суду законним та обґрунтованим.

Вважають, що в даній справі судом було безпосередньо встановлено відсутність законних підстав для стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_3 на користь АТ «Дельта Банк», встановлено та обґрунтовано пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду.

Зазначають, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання, а оскільки у виконанні боржником основного зобов'язання позивачу суд відмовив, то відсутні й правові підстави для виконання зобов'язання за іпотекою.

Просять рішення Івано-Франківського міського суду від 16 січня 2018 року залишити без змін.

15.12.2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України. Відповідно до п. 9 ст. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» вказаного Кодексу справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п. 8 ст. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з'явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює, у випадку необхідності, учасникам судового процесу їх процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судовому процесу їх правами та вживає заходів для виконання ними їх обов'язків.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся з даним позовом після спливу строку позовної давності, оскільки кредит надавався ОСОБА_3 на термін до 05.08.2010 року, а іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. При цьому, суд посилався на рішення Косівського районного суду від 11.04.2016 року, залишене в силі ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.11.2016 року, яким відмовлено ПАТ «Дельта Банк» у позові до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Однак, погодитися з таким висновком апеляційний суд не може з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як зазначено в ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно п. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Судом встановлено, що 06.08.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір №222/ФКВ-07, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 59500 доларів США 00 центів строком на 36 місяців із кінцевим терміном повернення 05.08.2010 року та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,6% річних (а.с. 7-14).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним Кредитним договором 08.08.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір №б/н, яким іпотекодавець ОСОБА_2 передала в іпотеку домоволодіння, що складається з: літера «А» - житловий будинок (цегла), житловою площею 104,2 кв.м., загальною площею 166,0 кв.м., літера «Б» - гараж (цегла), літера «В» - сауна (цегла), що розташоване за земельні ділянці, площею 0,0890 га, яка належить іпотекодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 27.01.2005 року, серії ІФ №013085 і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. За цільовим призначення є житловим приміщенням; 2) земельну ділянку, площею 0,0890 га, кадастровий номер НОМЕР_1, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Домоволодіння належить іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 29.05.2007 року Угорницькою сільською радою на підставі рішення виконавчого комітету №14 від 29.03.2007 року та зареєстрованого 29.05.2007 року в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 19004941, номер витягу 14698207, номер запису 850 в книзі 5 (а.с. 17-20).

Як зазначено в п.п. 2.1.4, 2.1.6 Іпотечного договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання основного зобов'язання, порушення іпотекодавцем обов'язків за цим та/або боржником за Кредитним договором - звернути стягнення на предмет іпотеки.

У п. 4.3 Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим п. 4.4 Договору.

У випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених Договором, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги, в тому числі, шляхом прийняття предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання. Цей Іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки (п.п. 4.4, 4.4.1 Іпотечного договору).

Відповідно до копії Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на корись Дельта Банку від 30.06.2010 року, а також витягу з Додатку №2 до даного Договору, ПАТ «Дельта Банк» замінив ТОВ «Укрпромбанк» як кредитора у зобов'язаннях, зокрема у зобов'язаннях, що випливають з Кредитного договору №222/ФКВ-07 від 06.08.2007 року, укладеного між ТзОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3, та Іпотечного договору від 08.08.2007 року, укладеного між ТзОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_2, та внаслідок передачі прав вимоги до боржників до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с. 34-37).

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №51 від 02.03.2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк». Рішенням №71 від 08.04.2015 року продовжено термін тимчасової адміністрації (а.с. 41-42).

Встановлено також, що рішенням Косівського районного суду від 11.04.2016 року, яке залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.11.2016 року, було відмовлено в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв'язку із пропуском строку позовної давності (а.с. 107, 126-128).

Однак, слід зазначити, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення ст. 17 цього Закону містять виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленими підставами у ст. 593 ЦК України.

У висловленій Верховним Судом України правовій позиції в справі №6-786цс17 від 15.05.2017 року зазначено, що якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічні правові висновки містяться також у постановах Верховного суду України від 23.03.2016 року у справі №3-137гс16 та від 21.09.2016 року у справі №6-1685цс16.

Аналіз наведених норм та правових позицій дає підстави вважати, що якщо договір іпотеки не припинено з визначених законом підстав, то усі права і обов'язки, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися і є діючими до його повного виконання.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що позивач звернувся з даним позовом після спливу строку позовної давності не відповідає вказаним нормам права та фактичним матеріалам справи.

Разом з тим, можливість виникнення права власності за рішенням суду цивільним законодавством передбачено лише у ст. 335 та ст. 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Частинами 1 та 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно вимог ст. 36 Закон України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Таким чином, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Однак, стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до вказаної статті Закону правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Отже, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі №760/14438/15-ц, спростовує доводи апелянта та дає підстави для висновку про безпідставність позовних вимог про звернення стягнення шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на даний предмет іпотеки.

Зазначених обставин суд першої інстанції не врахував, а тому рішення згідно вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 16 січня 2018 року скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3, про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 травня 2018 року.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Мелінишин Г.П.

Пнівчук О.В.