Житомирський апеляційний суд
Справа №272/1035/17 Головуючий у 1-й інст. Брагін В. І.
Категорія 23 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №272/1035/17 за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібороб" про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, повернення земельної ділянки та скасування державної реєстрації права

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Брагіна В.І. у м. Андрушівці,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібороб" (надалі - СТОВ «Хлібороб», товариство або орендар). Із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 29 травня 2018 року, просила поновити строки позовної давності, визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 10 березня 2011 року, укладений між СТОВ «Хлібороб» та ОСОБА_1, застосувати наслідки недійсності договору, передбачені ст.216 ЦК України, та скасувати державну реєстрацію договору в реєстрі прав на нерухоме майно, вчинену реєстраційним відділом Андрушівської районної державної адміністрації від 15 червня 2017 року за №20968545 (а.с.5, 91). Свої вимоги обґрунтовувала тим, що після смерті матері ОСОБА_3 успадкувала земельну ділянку загальною площею 2,9419 га з кадастровим номером НОМЕР_1 на території Степківської сільської ради Андрушівського району Житомирської області. Ділянку вона отримала у спадок і знала, що така перебуває в оренді у СТОВ «Хлібороб» на підставі договору оренди земельної ділянки від 22 червня 2007 року. Питання щодо розірвання договору до закінчення його дії не порушувала. Оскільки умови, які пропонував відповідач її не влаштовували, то 28 квітня 2016 року вона уклала договір оренди вищезгаданої земельної ділянки із ТОВ «Жива нива», але такі дії виявилися передчасними, оскільки попередній договір продовжував свою дію. З метою отримання інформації про закінчення договору оренди із СТОВ «Хлібороб» копію такого договору взяла у відділі Держгеокадастру в Андрушівському районі. Це виявився договір від 10 березня 2011 року, укладений між нею та відповідачем. Спірний договір не підписувала та він не відповідає її волевиявленню, а тому, відповідно до положень ст.215 ЦК України, має бути визнаний судом недійсним. Зазначає, що пропустила строк позовної давності з поважних причин, оскільки не знала про наявність спірного договору та дізналася лише у 2017 році.

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено за спливом строку позовної давності.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що суд не врахував ту обставину, що, оскільки договір оренди землі підписаний не ОСОБА_1, то вона й не знала про існування такого договору. Зазначає, що позивач дізналася про спірний договір оренди лише у 2017 році під час оскарження договору, який вона уклала із ТОВ «Жива нива».

СТОВ «Хлібороб» подало відзив на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що ОСОБА_1 систематично отримувала орендну плату за спірним договором, як у грошовій, так і в натуральній формі, що доводить виконання нею умов договору. Така обставина свідчить про те, що позивач не лише знала про наявність спірного договору, а й про її бажання його укладати. Вважає, що позовну давність слід рахувати з дня, коли ОСОБА_1 вперше отримала орендну плату - 06 серпня 2011 року, а тому строк позовної давності сплив 06 вересня 2014 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності без поважних причин.

Матеріалами справи доводиться та судом установлено, що за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 лютого 2010 року зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 2,9419 га з кадастровим номером НОМЕР_1 на території Степківської сільської ради Андрушівського району Житомирської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22 квітня 2016 року № НВ-016 (а.с.23).

На момент оформлення ОСОБА_1 своїх спадкових прав на земельну ділянку остання перебувала в оренді у відповідача, що підтверджується копією договору оренди земельної ділянки від 22 червня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 (матір'ю позивача) та СТОВ «Хлібороб» (а.с.16-18). Договір укладено на десять років (п.8 договору).

Між ОСОБА_1 та СТОВ «Хлібороб» 10 березня 2011 року укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець надала, а орендар прийняв, належну їй на праві приватної власності земельну ділянку загальною площею 2,9419 га з кадастровим номером НОМЕР_1 (а.с.13-15). Відповідно до умов договору орендар зобов'язався сплачувати орендну плату в розмірі 1 167 грн. до 31 грудня кожного року. Договір укладено на десять років та зареєстровано у відділі Держкомзему у Андрушівському районі Житомирської області, про що у Державному реєстрі земель Степківської сільської ради вчинено запис №02579 від 31 серпня 2012 року.

Ухвалою суду першої інстанції від 26 лютого 2018 року за клопотанням ОСОБА_1 у справі призначалася судова почеркознавча та криміналістична експертиза, на вирішення якої було поставлено питання: «чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 в оригіналі договору оренди належної ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,9419 га, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_1 та СТОВ «Хлібороб» №б/н від 10 березня 2011 року та зареєстрованому у відділі Держкомзему у Андрушівському районі Житомирської області від 31 серпня 2012 року, самою ОСОБА_1 чи іншою особою?» (а.с.67).

Відповідно до висновку експерта від 23 квітня 2014 року №1/3-85 досліджуваний підпис від імені ОСОБА_1, який розміщений у графі «орендодавець» договору оренди земельної ділянки від 10 березня 2011 року виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою (а.с.80-85).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не підписувала договір оренди землі від 10 березня 2011 року та не надавала відповідних повноважень іншій особі на їх підписання, у зв'язку із чим волевиявлення ОСОБА_1 на укладання договору оренди землі було відсутнє.

Разом із тим СТОВ «Хлібороб» 12 липня 2018 року подало заяву про застосування строку позовної давності. Посилаючись на те, що позивач з 06 серпня 2011 року отримувала орендну плату за спірним договором оренди земельної ділянки, а отже і знала про існування договору, просило застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.101-102).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із частиною першою ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин третьої та четвертої ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Матеріалами справи встановлено, що позивач, починаючи з 2011 року, отримувала орендну плату у розмірі, передбаченому договором від 10 березня 2011 року, що підтверджується видатковими накладними від 06 серпня 2011 року №41, 22 липня 2012 року №386 та 16 серпня 2013 року №376 та платіжною відомістю за 2016 рік. Накладні та відомість про отримання орендної плати оформлені на ім'я ОСОБА_1, тобто особи, із якою укладений договір оренди спірної земельної ділянки (а.с. 107-109).

Отже, позивач про наявність договору оренди землі від 10 березня 2011 року була поінформована ще в 2011 році, а саме з 06 серпня 2011 року першої отриманої нею орендної плати, а тому, позовна давність у даному позові закінчилась - 06 вересня 2014 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що про наявність оскаржуваного договору оренди землі позивач довідалася лише в 2017 році, є безпідставними, оскільки дані обставини спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до копій видаткових накладних та платіжних відомостей, позивач систематично отримувала орендну плату за користування земельною ділянкою як у грошовій, так і в натуральній формі, а саме : у 2011 році - пшеницю на 600 грн., у 2012 році - пшеницю на 900 грн., у 2013 році - пшеницю на 873 грн., у 2016 році - готівкові кошти в сумі 5 540 грн. на підставі договору оренди землі від 10 березня 2011 року (а.с. 107-109).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Будь-які нові докази в даній справі до суду апеляційної інстанції сторонами не подавались, також не заявлялись клопотання про дослідження доказів, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено.

Суд погоджується із висновком суду першої інстанцій в тій частині, що позивач не підписувала договір оренди землі від 10 березня 2011 року та не надавала відповідних повноважень іншій особі на його підписання, у зв'язку із чим волевиявлення позивача на укладання договору оренди землі було відсутнє.

Разом із тим, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, встановивши, що позивач знала про існування спірного договору оренди землі з серпня 2011 року, а до суду із даним позовом звернулась у вересні 2017 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач пропустила трирічний строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, що встановлений статтею 257 ЦК України, та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, то відповідно до приписів частини першої ст.375 ЦПК України рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 17 грудня 2018 року.