Ухвала

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 161/13136/15-ц

провадження № 61-3140св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., ПогрібногоС. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_7, Служба у справах дітей Луцької міської ради,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року та додаткове рішення цього суду від 15 листопада 2016 року, ухвалені колегією у складі суддів: Осіпука В. В., Матвійчука Л. В., Русинчука М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_7, Служба у справах дітей Луцької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру за іпотекодержателем.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 6 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальник отримав споживчий кредит у розмірі 18 000 доларів США на строк до 6 серпня 2018 року зі сплатою 12,5 процентів річних за користування кредитом.

Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором в той же день між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку банку передано належну іпотекодавцям на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Позивач зазначав, що на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 25 травня 2012 року з ПАТ «Сведбанк», до нього перейшло право вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами.

Внаслідок порушення позичальником ОСОБА_7 зобов'язань за кредитним договором станом на 31 серпня 2015 року утворилась заборгованість на суму 160 382 грн 93 коп.

На підставі викладеного позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 160 382 грн 93 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмета іпотеки у власність банку та визнання за іпотекодержателем права власності на нього.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2016 року, ухваленим у складі головуючого судді Кирилюк В. Ф., позов задоволено.

У погашення заборгованості за кредитним договором № 0201/0808/88-113 від 6 серпня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_7, що станом на 31 липня 2015 року становить 160 382 грн 93 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 і належить на праві власності іпотекодавцям ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» у власність та визнання за банком права власності на предмет іпотеки за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії виконавчих дій.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у дохід держави по 534 грн. 61 коп. судового збору з кожного.

Суд мотивував свої рішення тим, що відповідно до статей 7, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», статті 16 ЦК України у зв'язку з невиконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки і вказані норми передбачають можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності банку на предмет іпотеки за рішенням суду.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_6, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Додатковим рішенням апеляційного суду Волинської області від 15 листопада 2016 року стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_6 4 019 грн понесених судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що вартість переданого в іпотеку майна на час розгляду справи становить 471 043 грн. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2015 року з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 солідарно на користь ПАТ «Дельтабанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 160 382 грн 93 коп. На час ухвалення рішення судом першої інстанції позичальником ОСОБА_7 у погашення заборгованості за кредитним договором сплачено 20 000 грн, тому розмір заборгованості зменшився до 140 382 грн 93 коп. Під час апеляційного розгляду справи позичальником сплачено 70 000 грн. З урахуванням указаних обставин апеляційний суд застосував частину третю статті 39 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Також апеляційний суд зазначив, що, звернувши стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на передану в іпотеку квартиру, суд першої інстанції неправильно застосував статті 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», оскільки з аналізу вказаних норм права та положень договору іпотеки вбачається, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя є позасудовим способом задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора.

У листопаді 2016 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення апеляційного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року та додаткове рішення цього суду від 15 листопада 2016 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до статей 3, 33 Закону України «Про іпотеку» банк має право задовольнити вимоги за основним зобов'язанням за рахунок предмета іпотеки. Апеляційний суд не врахував, що законодавством не передбачено такої підстави для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю переданого в іпотеку майна. У рішенні не наведено мотивів відмови у задоволенні вимог банку, зокрема не з'ясовано, чи є у власності боржника інше майно меншої вартості, за рахунок якого можна задовольнити вимоги банку. Апеляційним судом не взято до уваги положення частини сьомої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов'язаний вжити усіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Заявник зазначає, що апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову з посиланням на те, що визнання права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом захисту права іпотекодержателя, послався на постанову Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 та дав їй неправильну правову оцінку, що призвело до неправильного вирішення справи, оскільки у вказаній постанові Верховний Суд України дійшов висновку про те, що суди, установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, вірно вирішили спір по суті, звернувши стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за банком.

Також заявник вказує, що апеляційний суд додатковим рішенням безпідставно стягнув з банку судові витрати у розмірі 4 019 грн 40 коп., оскільки максимальний розмір судового збору при поданні позову становив 1 603 грн 83 коп., тому судовий збір за подання апеляційної скарги мав бути сплачений у розмірі 1 764 грн 21 коп.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У січні 2017 року представник відповідача ОСОБА_6 та третьої особи ОСОБА_7 - ОСОБА_8 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення апеляційного суду без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Представник вказує, що іпотечним договором передбачено можливість передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя лише в позасудовому порядку. Апеляційний суд правильно застосував статті 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку» та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в обраний позивачем спосіб. На час подання заперечень на касаційну скаргу позичальником додатково сплачено 18 500 грн заборгованості, тому сума заборгованості становить 51 500 грн.

Також представник зазначає, що додаткове рішення апеляційного суду про стягнення з банку судових витрат у розмірі 4 019 грн 40 коп. є законним, оскільки вказана сума судового збору за подання апеляційної скарги сплачена згідно з ухвалою апеляційного суду від 2 вересня 2016 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до пункту десятого частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Згідно з пунктом чотирнадцятим частини першої статті 253 ЦПК України у випадку, встановленому пунктом десятим частини першої статті 252 ЦПК України, провадження у справі зупиняється до закінчення перегляду у касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2018 року на розгляд Великої Палати Верховного Суду передано справу № 760/14438/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру) шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем за касаційною скаргою банку на рішення Апеляційного суду міста Києва від 7 червня 2016 року, яким скасовано рішення суду першої інстанції про задоволення позову та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Підставою передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду визначено висновок колегії суддів про наявність обґрунтованих підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права (статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року № 6-1851цс16.

Оскільки правовідносини у даній справі № 161/13136/15-ц та у справі № 760/14438/15-ц, рішення у якій переглядатиметься Великою Палатою Верховного Суду, є подібними, суд касаційної інстанції зупиняє касаційне провадження у справі № 161/13136/15-ц до закінчення перегляду справи № 760/14438/15-ц у касаційному порядку.

Керуючись статтями 252, 253, 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7, Служба у справах дітей Луцької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру за іпотекодержателем за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року та додаткове рішення апеляційного суду Волинської області від 15 листопада 2016 року зупинити до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 760/14438/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру) шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак