Справа № 201/9983/16ц
Провадження № 2/201/184/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2018р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі : головуючого - судді Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Сидоренко І.С.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 (третя особа Приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області ОСОБА_6В.) про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя, визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, розподіл спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на його частки,

ВСТАНОВИВ:

З 06.07.2016р. в провадження судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Демидової С.О. надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя, визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, розподіл спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на його частки. Ухвалою суду від 16.02.2007р. (під головуванням судді Демидової С.О.) в якості третьої особи було залучено приватного нотаріуса ДМНО Дніпропетровської області ОСОБА_6 (а.с. № 154 т. № 1).

Ухвалою судді Демидової С.О. від 11.07.2016р. були вжиті заходи забезпечення позовних вимог, які виразилися в забороні ОСОБА_4 здійснювати будь-які дії по відчуженню АДРЕСА_1, які були залишені без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.12.2016р. (а.с. № № 61-62, 112-113 т. № 1).

19.05.2017р. у звязку із закінченням пятирічного строку повноважень судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Демидової С.О. цивільна справа була передана в провадження судді Ткаченко Н.В.

Згідно ч. 2 ст. 159 ЦПК України у разі заміни одного із суддів під час судового розгляду, справа розглядається спочатку.

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 22.05.2017р. справу прийнято до свого провадження.

04.01.2018р. позивачем були уточнені позовні вимоги, крім відповідачки ОСОБА_4, відповідачкою зазначена також й ОСОБА_5 (а.с. № 21-35 т. № 2).

Заявою 23.01.2018р. представник позивача ОСОБА_1 по тексту уточненої редакції позову від 04.01.2018р. виправила описку, яка стосується місця розташування садового товариства «Зоря», а саме замість адреси: м. Підгородне, Дніпровського району, Дніпропетровської області просила вважати правильною адресу на територіїї та в межах Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області (а.с. № 55 т. № 2).

Також під час судового засідання 06.11.2018р. представник позивача ОСОБА_1 по тексту прохальної частини уточненої позовної заяви виправила описку щодо року, з якої на думку позивача, сторони проживали однією сім,єю як чоловік та жінка, а саме замість січня 2005р. правильною датою просила вважати січень 2006р. (а.с. № 34 т. № 2).

В уточненій позовній заяві позивач просив: встановити факт проживання сторін в справі у період з січня 2006р. по 12 червня 2010р. як чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу; визнати нерухоме майно, що складається з: квартири АДРЕСА_2; земельної ділянки та незавершеного будівництвом будинку № 48 у садовому товаристві «Зоря» на території м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області; гаражу № 1015 у гаражному кооперативі «Космос-1» у м. Дніпропетровську; автомобіль НОМЕР_1 2012р. випуску та автомобіль НОМЕР_2 2004р. випуску обєктами спільної власності; Договір дарування квартири АДРЕСА_3, укладений 24.12.2014р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області ОСОБА_6 та внесений в реєстр за номером №2016 - визнати недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину; Розподілити спільне сумісне майно подружжя та визнати право власності за ОСОБА_3 на його ? частину: ? частини квартири АДРЕСА_2, ? частину земельної ділянки №48 у садовому товаристві «Зоря»; ? частину житлового будинку №48 у садовому товаристві «Зоря», загальною площею 124,9 кв.м. в т.ч. житловою 41,6, розташованих та територіїї та в межах Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області; ? частину гаражу №1015 у гаражному кооперативі «Космос-1» у м. Дніпропетровську, ? частину автомобіля «Форд-Куга», номерний знак НОМЕР_3 2012р. випуску, ? частину автомобіля «Опель-Комбо», номерний знак НОМЕР_4 2004р. випуску; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 ? частину вартості «Форд-Куга» номерний знак НОМЕР_3 2012р. випуску, від загальної вартості автомобіля, яка існуватиме на час постановлення рішення (а.с. № 21-35 т. № 2).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що після розірвання шлюбу 18.06.2004р. він пішов зі своєї родини та на початку 2005р. почав проживати з ОСОБА_4 однією сімєю без реєстрації шлюбу за адресою реєстрації відповідачки. Зазначав про те, що разом з ОСОБА_4 вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, який використовували обопільно. Окрім того, разом з ними проживали і дві доньки ОСОБА_4

У період з січня 2006р. і по червень 2010р. позивач стверджує, що за спільні кошти було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 10.04.2006р. та за рахунок коштів отриманих 10.04.2006р., який був сплачений достроково у 2007р. за рахунок сумісних з відповідачкою коштів, гараж № 1015 у гаражному кооперативі «Космос-1» на підставі договору купівлі-продажу від 22.04.2010р. Також, в січні 2006р., право володіння(користування) земельною ділянкою № 48 по вул. Садовій у с/т «Зоря», розташованою та територіїї та в межах Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області шляхом вступу ОСОБА_4 у члени садового товариства та право на будинок, який був розташований на даній земельній ділянці. Позивач вважає, що на все придбане майно у цей період розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя та воно підлягає поділу.

Факт сумісного проживання у цей період підтверджується певними платіжними документами, фотографіями, а також можуть підтвердити свідки.

Після укладання шлюбу 12 червня 2010р. сторонами було придбано два автомобілі : НОМЕР_1 2012р. випуску на підставі договору купівлі-продажу від 21.02.2013р. та «Опель-Комбо» номерний знак НОМЕР_4 2004р. випуску, зареєстрований 16.10.2013р.

До позову ОСОБА_3 надав письмові докази: копію договору дарування квартири №31 в буд.№ 4 по пр. Героїв у м. Дніпропетровську, посвідченого 24.12.2014р. приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області ОСОБА_6, реєстровий № 2016; копію розписки; копію договору купівлі-продажу гаражу № 1015 у гаражному кооперативі «Космос-1», посвідченого 22.04.2010р. приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області ОСОБА_7, реєстровий № 281; копію договору купівлі-продажу квартири № 31 в буд.№ 4 пр. Героїв м. Дніпропетровськ від 10.04.2006р; копію Іпотечного договору від 10.04.2006р.; копію договору купівлі-продажу автомобілю: «Форд-Куга», номерний знак НОМЕР_3 2012р. від 21.02.2013р. №000032; копію технічного паспорту на автомобіль «Опель-Комбо», номерний знак НОМЕР_4 2004р. випуску; копію листа ГУНП Дніпропетровській області; копію свідоцтва про розірвання шлюбу, фотокартки, копії квитанцій на купівлю меблів, копії квитанцій про сплату електроенергії.

Представник позивача ОСОБА_1 (діє за довіреністю від 24.06.2016р. а.с. № 107 т. № 1) та сам позивач ОСОБА_3, який приймав участь в судовому засіданні 06.11.2018р., в ході судового розгляду справи позовні вимоги в редакції від 04.01.2018р. з урахуванням виправленої по тексту позову описки (а.с. № 21-34, 55 т. № 2) підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_8 (діє за довіреністю від 28.10.2016р. а.с. № 106 т. №1) позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись як в письмових запереченнях, так і під час розгляду справи в судових засіданнях, на відсутність факту спільного проживання однією сімєю та ведення спільного господарства між позивачем та відповідачкою в період з січня 2006р. по 12 червня 2010р. та спільного придбання квартири АДРЕСА_5, гаражу № 1015 у гаражному кооперативі «Космос-1» м. Дніпропетровська, права користування земельною ділянкою № 48 по вул. Садовій у с/т «Зоря», розташованою та територіїї та в межах Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, шляхом вступу ОСОБА_4 у члени садового товариства та будинок № 48, що розташований на даній земельній ділянці. Представник відповідачки також заперечувала проти визнання договору дарування укладеного та посвідченого 24.12.2014р. приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області ОСОБА_6, реєстровий №2016, недійсним. Не погодилась і з поділом транспортних засобів: «Форд-Куга», номерний знак НОМЕР_3 2012р. випуску та автомобіль «Опель-Комбо», номерний знак НОМЕР_4 2004р. випуску.

На спростування заявлених позивачем вимог надала до суду наступні письмові докази: копію свідоцтва про шлюб серія 1-КИ № 170978, копію свідоцтва про розірвання шлюбу серія І-КИ №215593, письмові покази свідка ОСОБА_9, письмові покази свідка ОСОБА_10, письмові покази свідка ОСОБА_11, письмові покази свідка ОСОБА_12, письмові покази свідка ОСОБА_13, попередній договір купівлі-продажу від 22.02.2006р., копію розписки про купівлю земельної ділянки № 48 та будинку на ній від 26.05.2005р., копію технічного паспорту на будинок №48, копію трудової книжки відповідачки, копію платіжного доручення №73 від 09.06.2016р. (податок на землю), копію платіжного доручення №118 від 07.12.2017р. (податок на землю), виписку з ЄДРЮоФоГФ на відповідачку, копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_4, копію договору купівлі-продажу від 16.01.2007р., копію договору купівлі-продажу від 22.03.2006р., копію витягу з Державного реєстру правочинів № 2200293 від 22.03.2006р., копія договору кредиту № 33/06-КО від 33.03.2006р., копію іпотечного договору від 22.03.2006р. № 183, копію заяви від 22.03.2006р., копію листа до ПАТ «Укрсоцбанк» від 22.12.2006р. № 27-3/2212., копію Наказу ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, копію ОСОБА_14 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 91044697 від 03.07.2017р., копію ОСОБА_14 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 91614209 від 10.07.2017р., копію договору кредиту № 50/06-КО від 22.04.2006р., копії звітів субєкта малого підприємництва ОСОБА_4 від 18.10.2005р., від 06.04.2006р., від 03.02.2006р., від.10.10.2006р., від 11.01.2007р., копії квитанцій та товарних чеків на купівлю меблів (шаф, дверей, тощо), копії декларацій про доходи ОСОБА_3 з 1 січня по 31.12.2006р., з 1 січня по 31.12.2007р., з 1 січня по 30.06.2008р.

Відповідачка ОСОБА_5 та третя особа приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області ОСОБА_6 або її представник в підготовчі засідання та судові засідання не зявилися, про дату засідань були повідомлені належним чином з отриманням копій первісного та уточненого позовів (а.с. № 50, 61, 63, 111-112, 155, 235, 237 т. № 2, а.с. № 111, 113 т. № 3).

Ухвалами суду під час підготовчого провадження та першого судового засідання 02.10.2018р. (без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) було ухвалено про розгляд справи за відсутності відповідачки ОСОБА_5 та третьої особи (а.с. № 144, 210 т. № 2, а.с. № 69, 115 т. № 3).

Відповідно до вимог ст. 197 ЦПК України та положень п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України підготовче засідання у справі проведено 05.07.2018р. (а.с. № 108 т. № 3).

В межах підготовчого провадження сторони обмінялись відзивом та відповіддю на відзив згідно положень ст.ст.178,179 ЦПК України (а.с. № 66-73, 160-174 т. № 2), а також винесені та виконані відповідними виконавцями ухвали про витребування доказів.

Під час розгляду справи в судових засіданнях здійснювалась повна фіксація судового процесу технічними засобами відповідно до ч.1 ст. 247 ЦПК України.

В судовому засіданні, що відбулось 17.10.2018р. були допитані заявлені стороною позивача свідки: ОСОБА_15, ОСОБА_14В, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, які повідомили про обставини спільного проживання позивача та ОСОБА_4 до реєстрації шлюбу, придбання квартири № 31 в буд.№ 4 по пр.Героїв, земельної ділянки №48 та будинку на ній у садовому товаристві «Зоря», придбання автомобілів.

В судовому засіданні, що відбулося 06.11.2018р. судом були допитані свідки, заявлені стороною відповідачки ОСОБА_4: ОСОБА_13В, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_12Р, ОСОБА_20, ОСОБА_21, які повідомили про обставини знайомства позивача та відповідачки, обставини щодо спільного проживання без укладання шлюбу, фактичного проживання ОСОБА_4 в період з січня 2005р. по 12.06.2010р., розповіли про обставини та час придбання майна, що є предметом спору. Від допиту інших 2 свідків сторони відповідачки її представник ОСОБА_8 відмовилась.

Ухвалою суду під час судового засідання 03.12.2018р. (без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) відповідно до полодень ст. 241 ЦПК України було завершено судове слідство по справі та оголошено перерву перед судовими дебатами за клопотанням представника позивача, яка виявила бажання викласти свій виступ у судових дебатах письмово (а.с. № 205-208 т. № 3).

Ухвалою суду під час судового засідання 07.12.2018р. (без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) було відмовлено представнику позивача в задоволенні клопотання про відновлення судового слідства по справі, в тому числі для витребування певних доказів з огляду на те, що для відновлення провадження по цій справі не було передбачених цивільно-процесуальним законодавством підстав. При прийняті такого рішення судом було також враховано, що серед позовних вимог в редакціїї ввд 04.01.2018р. немає вимог про визнання незаконним рішення с/т «Зоря» про прийняття ОСОБА_5 до членів садового товариства (а.с. № 210-211,225-226 т. № 3).

При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., згідно якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухав представників позивача та відповідачки ОСОБА_4, допитавши свідків, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на неї, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З 12.06.2010р. ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_4, який зареєстровано Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 316.

До реєстрації шлюбу, а саме до 12.06.2010р. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали окремо, що підтверджується показами свідків ОСОБА_13В, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_12, доданим д о суду паспортом громадянина України для виїзду за кордон, який свідчить про окреме проведення вільного часу та відпочинку.

До укладання шлюбу, навесні 2005р., ОСОБА_4 за власні кошти було придбано право користування земельною ділянкою № 48 по вул. Садовій у с/т «Зоря», розташованої та територіїї та в межах Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області шляхом вступу ОСОБА_4 у члени садового товариства та право на будинок, який розташований на даній земельній ділянці, що підтверджується розпискою від колишнього власника від 26.05.2005р.

В 2011 році членом СТ «Зоря» стала донька ОСОБА_4 - ОСОБА_5, яка згодом стала повноцінним власником даної земельної ділянки № 48 та будинку, що розташований на ній. Даний факт підтверджується Наказом ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 91044697 від 03.07.2017р., Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 91614209 від 10.07.2017р. Окрім того, судом встановлено, що ОСОБА_4 до укладання шлюбу було придбано квартиру, відповідно до договору купівлі-продажу від 22.03.2006р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області ОСОБА_6, реєстровий № 778 (право власності зареєстровано згідно ОСОБА_21 з Державного реєстру правочинів № 2200293 від 22.03.2006р.) Також відповідачкою ОСОБА_4 до шлюбу було придбано гараж № 1015 у гаражному кооперативі «Космос-1», що підтверджується договором купівлі-продажу від 22.04.2010р., посвідченим приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області ОСОБА_7, реєстровий № 281.

Судом встановлено, що до укладання шлюбу ОСОБА_3 на своє імя було оформлено квартиру АДРЕСА_5, відповідно до договору купівлі-продажу від 10.04.2006р., придбану за рахунок кредитних коштів, відповідно до договору кредиту № 50/60-КО від 10.04.2006р.

Також судом встановлено, що у звязку з тим, що ОСОБА_4 виступила поручителем за даним кредитним договором та через неплатоспроможність позивача, остання була вимушена самостійно сплатити кредитні кошти задля уникнення нарахування штрафних санкцій та несення в подальшому солідарної відповідальності з ОСОБА_3

У звязку з цим, позивачем в подальшому було прийнято рішення, подарувати вищезазначену квартиру ОСОБА_4, шляхом укладання договору дарування від 24.12.2014р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області ОСОБА_6

Після укладання шлюбу 12.06.2010р. подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 почали проживати однією сімєю в будинку № 48, що розташований по вул. Садовій у садовому товаристві «Зоря», який разом з земельною ділянкою був придбаний, шляхом вступу в члени садового товариства, ОСОБА_4 ще у 2005 році.

Судом встановлено, що окрім газифікації будинку, інших ремонтних робіт після укладання шлюбу, подружжям не проводилось, даний будинок був повністю обладнаний до одруження за кошти ОСОБА_4

За період шлюбу подружжя придбало автомобіль НОМЕР_1 2012р. випуску на підставі договору купівлі-продажу від 21.02.2013р.

Даний факт сторонами не заперечувався, а тому відповідно до ч.1. ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Автомобіль «Форд-Куга» номерний знак НОМЕР_3 2012р. випуску був придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 21.02.2013р. Однак 22.01.2015р. даний автомобіль було перереєстровано на іншого власника ОСОБА_22, й тим самим перереєстрований під час перебування позивача та відповідачки у шлюбі. Окрім того, як встановлено судом, саме ОСОБА_3 була здійснена перереєстрація даного транспортного засобу.

Тому, в силу застосування положень ст. 82 СК України, відчуження автомобілю було здійснено під час шлюбу за згодою іншого з подружжя, а тому вимога щодо визнання права власності на ? частину автомобілю є безпідставною та необґрунтованою.

Судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі, було придбано автомобіль НОМЕР_2 2004р. випуску. Даний автомобіль був придбаний 16.10.2013р., тобто, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю. Однак, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

На підтвердження судом було оглянуто та долучено, надану ДПІ у Соборному районі м. Дніпра ГУ ДФС у Дніпропетровській обл., Довідку про подану звітність платника фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, відомості з Державного реєстру про суми виплачених доходів.

Так, за клопотанням сторін, судом було допитано свідків ОСОБА_15, ОСОБА_14В, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19А, ОСОБА_13В, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_12, які підтвердили факт окремого проживання ОСОБА_3 та підтвердили факт придбання спірного майна до шлюбу ОСОБА_4 за її власні кошти.

Не знайшли свого підтвердження, а отже критично оцінюються судом твердження позивача про наявність факту спільного проживання їх сімєю за адресою реєстрації ОСОБА_4 - АДРЕСА_6 в період з січня 2006р. по 12 червня 2010р., оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження останнього. Крім того, сам позивач постійно змінював свої покази, змінюючи рік та місце свого проживання.

Свідок ОСОБА_15 (товариш ОСОБА_3 зі студентських років) повідомив, що знає ОСОБА_4 з 2006р.-2007р. Зі слів позивача знає, що останній переїхав до ОСОБА_4 на початку 2006р. Зі слів знає, що задовго до переїзду на сумісні кошти з ОСОБА_4 була куплена земельна ділянка №48 та будинок на ній, а також кв.№ 41 по пр. Героїв, буд. № 3. Окрім того, пізніше були придбані машини ОСОБА_12 та Опель.

Свідок ОСОБА_14 (товариш ОСОБА_3 зі студентських років) розповів, що ОСОБА_4 знає як людину, з якою ОСОБА_3 працював на одній роботі. Зі слів ОСОБА_3 знає, що за сумісні кошти вони придбали земельну ділянку з будинком, але не памятає коли саме, а також квартиру на АДРЕСА_7. Повідомив суд, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 займалися рекламною діяльністю до 2015р.

Свідок ОСОБА_16 (донька ОСОБА_3В.) повідомила суду, що батько розлучився з її матірю в 2004р., але проживав за адресою реєстрації до січня 2006р. Потім переїхав до ОСОБА_4 ОСОБА_23 батько з ОСОБА_4 купили дачу та квартиру. Окрім того, свідком було зазначено, що вона разом з матірю (ОСОБА_19- колишньою дружиною позивача) після того, як ОСОБА_3 розлучився з ОСОБА_4, проживала на дачі (будинку №48 у СТ «Зоря»).

Свідок ОСОБА_19 (перша дружина позивача) повідомила, що розлучилась з позивачем в 2004р. Після 2004р. ще близько 2х років ОСОБА_3 проживав з нею. Потім пішов проживати до ОСОБА_4, про що свідок дізналась зі слів своєї доньки. Також свідком було зазначено, що вона на прохання позивача отримувала в 2016р. рішення про їх розлучення для того, щоб останній міг надати його суду.

Свідок ОСОБА_17 (сусідка по дачній ділянці 48 у СТ «Зоря») повідомила суд про те, що з 2013р. є власником ділянки №47 у СТ «Зоря», до цього часу власниками були її батьки, розповіла, що влітку часто приїздила до своїх батьків на дачу, де по сусідству бачила ОСОБА_3 та ОСОБА_4, вважала їх родиною. Коли саме переїхали туди не памятає, але зазначила, що власники змінились на даній ділянці приблизно у 2006 році. Хто саме купив даний будинок і ділянку не знає.

Свідок ОСОБА_18 (сусід по дачній ділянці 48 у СТ «Зоря») повідомив суду, що на дачній ділянці змінився власник у 2005 році. Там почали робитися ремонтні роботи. Ким саме купувалася ця ділянка повідомити не зміг, зазначив, що членом СТ «Зоря» була ОСОБА_4 З 2007/2008р. там проводились ремонтні роботи. Через великий паркан не було видно, хто саме там проживає. Декілька разів бачив там молодих людей, зазначив, що скоріш за все, то були доньки ОСОБА_4 разом з друзями.

Суд критично ставиться до показів свідків зі сторони позивача, адже всі пояснення з приводу фактичного проживання сторін однією сімєю та придбання майна, що є предметом поділу були відомі та надані ними зі слів позивача, більш того спростовувалися показами інших свідків. Інших належних та допустимих доказів позивачем надано не було.

Свідок ОСОБА_9 (колишній чоловік відповідачки ОСОБА_4Р.) повідомив суду, що проживав разом з ОСОБА_4 у АДРЕСА_8 до літа 2005р., розповів, що з ОСОБА_3 познайомився на весіллі старшої доньки у 2011 році. Після літа 2005р. (після переїзду) раз в тиждень/два тижні, приходив до доньок у АДРЕСА_9, ОСОБА_3 ніколи там не бачив, посторонніх речей чоловіків, які б могли свідчити про чиєсь постійне проживання ніколи не бачив. Повідомив, про факт купівлі земельної ділянки № 48 та будинку, що розташований на ньому ОСОБА_4 весною 2005р.

Свідок ОСОБА_13 (сусід по поверху АДРЕСА_10) повідомив суду, що знає ОСОБА_4 з 2000р., після того як заселився у кв. № 582. по пр. Героїв, буд. № 40. Розповів, що знає колишнього чоловіка ОСОБА_4, ОСОБА_13 та її доньок ОСОБА_13 та ОСОБА_15. Повідомив, що знає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_13 розлучилися, але все одно досить часто зустрічав останнього за цією адресою. Окрім того, зазначив, що жодного іншого чоловіка, який би там постійно проживав він не бачив. Всі побутові питання ОСОБА_4 вирішувала самостійно.

Свідок ОСОБА_11 (знайома ОСОБА_4Р.) надала суду свідчення з приводу того, що знайома з ОСОБА_4 більше 20 років, разом працювали в газеті, співпрацювали у сфері реклами. Марина завжди мала добрий заробіток. Після розлучення з ОСОБА_9 продовжувала самостійно забезпечувати себе і двох доньок. Знала, що ОСОБА_4 мала відносини з ОСОБА_3, але спільного проживання до шлюбу у них не було. Також розповіла суду, що приблизно у 2009 році ОСОБА_4 мала стосунки з іншим чоловіком, ОСОБА_24, який неодноразово був присутній на різних заходах, які організовувала свідок.

Свідок ОСОБА_12 (рідна сестра ОСОБА_4Р.), повідомила суду, що після розірвання першого шлюбу з ОСОБА_9, ОСОБА_4 мала відносини з декількома чоловіками, але з жодним не проживала та не вела спільного господарства. Розповіла, що ОСОБА_4 з 1996р. займається рекламною діяльністю, працювала у великих рекламних компаніях, а з 2003р. паралельно вела діяльність як підприємець. У 2004-2005р.р. на роботу взяла ОСОБА_3, але жодного спільного бізнесу вони не мали. Повідомила суду, що у 2005р. сестра купила земельну ділянку у садовому товаристві «Зоря». Дана земельна ділянка обиралася саме в цьому місці, адже неподалік знаходилась її та подруги ОСОБА_4 дача, а ОСОБА_4 завжди там подобалось. Трохи згодом ОСОБА_4 зробила там ремонт, за власні кошти. ОСОБА_23, замість ОСОБА_23, членом СТ «Зоря» стала її донька ОСОБА_9, а згодом і повноцінним власником. Розповіла, що на всіх сімейних святах ОСОБА_23 була одна, на відпочинок також їздила з нею та доньками. Повідомила про той факт, що ОСОБА_23 було придбано у 2006р. дві квартири по пр. імені газети «Правда»АДРЕСА_11 та АДРЕСА_12, яку було оформлено на ОСОБА_3 та за яку ОСОБА_23 повністю сплатила свої особисті кошти. Дана квартира була пізніше подарована ОСОБА_4 Повідомила, що після одруження всі грошові кошти зароблялись саме ОСОБА_4, ОСОБА_3 інколи допомагав підробляючи у ОСОБА_4 водієм. ОСОБА_23 купувались автомобілі Опель та Форд.

Свідок ОСОБА_10 (близька подруга ОСОБА_4Р.) розповіла, що знає ОСОБА_4 з 80х років. Повідомила суду, що знала колишнього чоловіка ОСОБА_4, після розлучення з яким ОСОБА_4 залишилася проживати в своїй кв.№ 579 по пр. Героїв, буд. № 40 разом з двома доньками. До одруження з ОСОБА_3 ні з ким не проживала однією сімєю. Про відносини з ОСОБА_3 розповіла, що вони дійсно зустрічалися, але у 2009 році, Позивач повернувся до колишньої дружини, а ОСОБА_4 мала відносини з ОСОБА_24. Приблизно у 2006р. Марина придбала дві квартири, одну на пр. імені газети «Правда»АДРЕСА_13, іншу на АДРЕСА_7, яку було оформлено на ОСОБА_3 та за яку ОСОБА_4 несла відповідальність по сплаті кредитних коштів, частина з яких були позичені саме нею (свідком). В 2007 році ОСОБА_4, продавши квартиру на пр. імені загети «Правда» погасила кредит за кв. № 31по пр. Героїв, буд. № 4. В 2005 році ОСОБА_4 купила земельну ділянку з будинком у СТ «Зоря». Даний дачний будинок був обраний саме там у звязку з тим, що неподалік знаходилась її дача. Свідок повідомила, що ОСОБА_4 завжди заробляла достатньо коштів, адже була на керуючій посаді в мережі супермаркетів та мала паралельно рекламний бізнес. Так було і після одруження з ОСОБА_3, всі грошові кошти зароблялись ОСОБА_4, але вона, як мудра жінка, для того, щоб в родині був спокій, намагалась не акцентувати на цьому увагу.

Свідок ОСОБА_21 (проводив ремонтні роботи в будинку №48 у СТ «Зоря») повідомив суду, що знає ОСОБА_4 зі шкільних років. Повідомив, що в 2007р. на дачі ОСОБА_4 проводив ремонтні роботи (штукатурив стіни, клеїв шпалери, робив підлогу). Повідомив, що за всі ремонтні роботи розраховувалась саме ОСОБА_4. Всі моменти щодо ремонту обговорювалися лише з нею, всі необхідні матеріали також привозила ОСОБА_4, інколи привозив її знайомий ОСОБА_3. Після внутрішнього ремонту, свідок ОСОБА_21 робив оздоблювальні роботи фасаду будинку «короїд». Повідомив, що знав колишнього чоловіка ОСОБА_10, а в період проведення ремонтних робіт думав, що ОСОБА_4 самотня.

Свідок ОСОБА_20 (давня знайома ОСОБА_4Р.) дала суду свідчення про те, що з кінця 2004р. та по кінець 2005р. працювала у ОСОБА_4, займалася підшукуванням промоутерів, разом з нею працювало декілька чоловік, інколи за роботою (привезти, відвезти) приходив й ОСОБА_3. На той час жодних особистих відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не було. Свідок також повідомила, що навесні 2005р. ОСОБА_4 придбала собі дачу і незабаром запросила весь колектив до себе на дачу. В якості гостей був запрошений й ОСОБА_3, який прибув туди разом з усіма.

Суд не може прийняти до уваги посилання позивача на письмові покази свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_5, адже дані особи не були допитані безспосередньо в суді в якості свідків, не були попереджені судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве свідчення та за відмову від давання показань та не були приведені до присяги.

Посилання позивача на одночасне придбання земельних ділянок у Полтавській області, як на підтвердження спільного проживання, суд не може прийняти до уваги з тих підстав, що позивачем не надано жодного правоустанавлюючого документу на підтвердження.

Більш того, ці посилання не були підтверджені і жодним свідком, як з боку позивача, так і зі сторони відповідачки ОСОБА_4

Щодо вимоги про визнання недійсним договору дарування АДРЕСА_14 в м.Дніпропетровську, суд приходить до висновку, що дана позовна вимога також не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Частиною першою ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Враховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України, правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Пункт 5 цієї Постанови говорить, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Посилання позивача ОСОБА_3 про те, що відповідачка ОСОБА_4 ввела його в оману та створила умови для його обману, а той в свою чергу повністю довіряв не підтверджується належними доказами, які в своїй сукупності узгоджуються з матеріалами даної цивільної справи, що в свою чергу спростовує позицію позивача з цього питання та унеможливлює визнання обставин, зазначених в ст. 229 ЦК України.

Надана позивачем суду копія розписки взагалі надрукована, ця розписка не містить термінів (строків) щодо вчинення дій спрямованих на передання ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку та будинок у СТ «Зоря», що тим самим свідчить про її нікчемність відповідно до вимог цивільного законодавства. В цій розпизці взагалі не вказані існуючи обставини, оскільки неможливо при наявності права власності на земельну ділянку та оформлення документів на право власності на дачний будинок передати членство (прийняття в учасники) іншій особі. Також варто зазначити, що ця розписка не містить жодних посилань на договір дарування та укладення останнього саме через зазначену розписку.

Відповідно до Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: Відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.ст. 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Отже, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суд розглянувши матеріали справи, перевіривши їх докази, оцінює критично надані суду позивачем докази, а саме копії квитанції про сплату за електроенергію, де платником є ОСОБА_3, адже дані квитанції надані за період з 2015р., що жодним чином не має відношення до справи і ніяким чином не підтверджує або спростовує обставини справи.

Не можуть бути прийняті судом надані позивачем фотографії, адже надані фотографії не містять ані місця, ані дати коли вони були зроблені. Окрім того, сам по собі факт спільного відпочинку за кордоном осіб, не підтверджує факт проживання сторін однією сімєю, як чоловіка та жінки до реєстрації шлюбу. Інших належних та допустимих доказів щодо спільного проживання однією сімєю, як чоловіка та жінки до реєстрації шлюбу, позивач не довів.

Окрім того, не можуть бути взяті до уваги твердження позивача щодо реконструкції будинку № 48 у СТ «Зоря» та зміни його технічних властивостей та істотного збільшення вартості. Позивачем не було надано жодних належних доказів, не надано жодної квитанції, які б свідчили про певні роботи у період 2010-2011р.р. Додана експертна оцінка взагалі містить відомості відмінні від дійсності, зокрема інша площа. Ці твердження позивача спростовуюься наданими технічними паспортом. Показами свідків ОСОБА_25, ОСОБА_12, ОСОБА_26 був також спростований факт відсутності водопостачання та каналізації.

Щодо тверджень представника позивача ОСОБА_1 про нечебто незаконне набуття відповідачкою ОСОБА_5 членства у СТ «Зоря», суд зазначає, що ці твердження стороною позивача не були жодним чином обгрунтовані. Окрім того, вимоги щодо визнання незаконним рішення СТ «Зоря» щоло прийняття ОСОБА_5 до членів садового товариства серед позовних вимог не було. Так само жодної вимоги щодо законності набуття права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку та будинок позивачем також не було викладено у позові, а тому дані доводи жодним чином не стосуються предмету справи та не можуть бути прийняті судом.

Варто зазначити, що в межах підготовчого провадження по справі, яке відповідно до п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.) тривало з 15.12.2017р. по 05.07.2018р., тобто більше ніж 6 місяців, позивач мав можливість уточнити позовні вимоги, чим і скористався 04.01.2018р.(а.с. № 21-35 т. № 2), між тим вищезазначених позовних вимог так і не заявив.

В задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів, яке було заявлено після завершення підготовчого провадження, ухвалою суду від 03.12.2018р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на ст. 353 ЦПК України) було відмовлено (а.с. № 189-191, 205-208 т. № 3).

Також жодних підтверджень не знайшли посилання позивача (його представника) щодо постійного проживання ОСОБА_5 в Ізраїлі.

В задоволенні клопотання представника позивача про витребування інформаціїї у посольства держави Ізраїль в Україні щодо перебування в Ізраїлі ОСОБА_5, яке було заявлено після завершення підготовчого провадження, ухвалою суду від 03.12.2018р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на ст. 353 ЦПК України) було відмовлено (а.с. № 203-204, 205-208 т. № 3).

В задоволенні клопотання представника позивача про виклик ОСОБА_5 для дачи особистих пояснень (а.с. № 187-188 т. № 3) також було відмовлено, оскільки ухвалами суду під час підготовчого провадження та першого судового засідання 02.10.2018р. (без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) було ухвалено про розгляд справи за відсутності відповідачки ОСОБА_5 та третьої особи (а.с. № 144, 210 т. № 2, а.с. № 69, 115 т. № 3).

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто…; особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як зазначено в абзацах 4, 5, 6 п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. за №11, при вирішення спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи. Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив, чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу. Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо.

Вказані правові позиції висловлені також Верховним Судом України у постановах від 12.10.2016р. у справі № 6-846цс16 та від 08.06.2016р. у справі № 6-2253цс15.

Рішення суду повинно бути вмотивованим та обґрунтованим.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України визначений обвязок сторін довести ті обставини на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або достовірності їх визнання.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що шляхом дослідження письмових доказів, допиту свідків по справі, було встановлено, що стороною позивача при розгляді справи не було підтверджено факт спільного проживання однією сімєю, який є первинним при вирішенні питання розподілу майна чоловіка та жінки при вирішенні питання розподілу майна чоловіка та жінки, які не перебували між собою в зареєстрованому шлюбі. Окрім того позивачем не було підтверджено та обґрунтовано інші вимоги з урахуванням норм та вимог чинного законодавства.

Відтак суд приходить висновку, що в задоволені позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

З урахуванням результатів розгляду справи відповідно до положень ч.ч.1,9 ст. 158 ЦПК України суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позовних вимог, які вжиті ухвалою судді Демидової С.О. від 11.07.2016р. по справі № 201/9983/16-ц (провадження № 2з/201/153/2016), які виразилися в забороні ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_5) здійснювати будь-які дії по відчуженню квартири АДРЕСА_15 (а.с. № № 61-62 т. № 1).

Між тим, ці заходи забезпечення позовних вимог діють до набрання рішенням суду законної сили (ч.10 ст. 158 ЦПК України).

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, суд вважає, що у цій справи судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 202, 203, 205, 229, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 60, 70 СК України, Постановою Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", Постановою Пленуму від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Правовими позиціями, які висловлені Верховним Судом України у постановах від 12.10.2016р. у справі № 6-846цс16 та від 08.06.2016р. у справі № 6-2253цс15, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 89, 128-131, 223, 141, ч.ч.1,9, 10 ст. 158, ст.ст. 259, 263-265, п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.), суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 (третя особа Приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області ОСОБА_6В.) про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя, визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, розподіл спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на його частки відмовити.

Заходи забезпечення позовних вимог, які вжиті ухвалою судді Демидової С.О. від 11.07.2016р. по справі № 201/9983/16-ц (провадження № 2з/201/153/2016), які виразилися в забороні ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_5) здійснювати будь-які дії по відчуженню квартири АДРЕСА_15 скасувати.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Ткаченко Н.В.

: