ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2018 року м.Суми

Справа №591/5068/16-ц

Номер провадження 22-ц/788/711/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану в її інтересах представником - адвокатом ОСОБА_4,

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 березня 2018 року, ухвалене у складі судді Кривцової Г.В., в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повне судове рішення складено 03 березня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, який мотивує тим, що 23 грудня 2015 року між ним та відповідачем укладено договір позики за реєстраційним № 4027, посвідченим приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 Згідно умов даного договору ОСОБА_3 позичила у нього гроші в сумі 35 000 грн, за користування якими вона зобов'язалася сплачувати йому щомісячно 5250 грн із розрахунку 0,5% в день від суми позики та зобов'язалася повернути суму позики у строк до 23 червня 2016 року. В забезпечення виконання зобов'язань за даним договором між сторонами 23 червня 2015 року укладено договір застави транспортного засобу, за умовами якого відповідач передає в заставу належний їй на праві власності транспортний засіб Chevrolet Aveo 1.6i 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1. Відповідачем належним чином умови договору позики не виконано, кошти в повному обсязі не повернуті, у зв'язку з чим позивач просив стягнути з ОСОБА_3 суму боргу за договором позики в розмірі 35 000 грн, суму процентів 73 725 грн, 3 % річних 973,71 грн, інфляційні збитки у сумі 1719,66 грн.

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 травня 2017 року стягнуто з відповідача 35 000 грн, суму процентів 73 725 грн., 3% річних 973,71 грн, інфляційні збитки у сумі 1719,66 грн, повернення судового збору 1 114,18 грн.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 06 липня 2017 року вказане заочне рішення скасовано.

Остаточно уточнивши позовні вимоги ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача на його користь суму коштів у розмірі 102 368 грн 37 коп, з яких: сума боргу за договором позики - 35 000 грн, сума процентів за користування позикою - 64 150 грн, інфляційні збитки - 1719,66 грн та 3 % річних у розмірі 1498,71 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму коштів за договором позики, що складається: сума боргу за договором позики 35 000 грн, сума процентів за користування позикою 64 150 грн, інфляційні збитки 1719,66 грн, 3% річних 1498,71 грн, а всього кошти у сумі 102 367,37 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, поданій в її інтересах представником - адвокатом ОСОБА_4, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду частково та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму коштів за договором позики, що складається: сума процентів за користування позикою 26 496,23 грн, 3% річних 843,69 грн, інфляційні збитки 1719,66 грн, а всього в розмірі 29 059,58 грн та судовий збір в розмірі 704,80 грн. В доводах апеляційної скарги зазначає, що на думку відповідача, оскільки у договорі позики не міститься положень, що повернуті позивачу кошти зараховуються, як сплата процентів по договору позики, вона повертала саме позику. Сторонами договору не було встановлено розмір відсотків за користування коштами після 23 червня 2016 року, а тому відповідно до ст. 1048 ЦК України, розмір процентів після спливу передбаченого в ньому строку повернення коштів повинен бути визначений на рівні облікової ставки НБУ. Вважає, що вона повністю повернула позику і не погоджується з розрахунком відсотків по договору та 3% річних.

Від представника позивача - адвоката ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу представника відповідача відхилити, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 березня 2018 року залишити без змін, та стягнути з відповідача понесені позивачем витрати з оплати правничої допомоги під час апеляційного розгляду справи в сумі 3200 грн. Відносно доводів апеляційної скарги, що відповідач вважала, що повернуті нею кошти йшли на повернення позики, а не зараховувалися в першу чергу як сплата відсотків, зазначає, що дані твердження спростовуються наявними в матеріалах справи розписками відповідача, в яких чітко вказано, що внесені нею кошти ідуть на погашення сум відсотків за користування позикою. Окрім того, при складанні розписок про сплату коштів за договором позики, суми коштів, які вносила відповідач, зараховувались відповідно до вимог ст. 534 ЦК України. Також зазначає, що договір позики не містить положень про припинення строку його дії, у зв'язку з настанням граничного строку повернення позики, а тому зобов'язання за цим договором відповідно до вимог ст. 599 ЦК України припиняються належним виконанням, тобто поверненням відсотків за користування позикою за весь час такого користування та суми позики.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача адвоката ОСОБА_4, який підтримав апеляційну скаргу, позивача та його представника адвоката ОСОБА_6, які заперечують проти апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення умов договору позики та взятих на себе зобов'язань до даного часу ОСОБА_3 не повернула позивачу в повному обсязі суму боргу та відсотки за договором позики.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, так як суд дійшов їх правильно встановивши обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 23 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики (далі - Договір), який посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за № 4027 (а. с. 5).

Згідно умов вказаного Договору відповідач позичила у позивача гроші в сумі 35 000 грн. За домовленістю сторін за користування коштами відповідач сплачує щомісячно гроші в сумі 5 250,00 грн на місяць з розрахунку 0,5% в день від суми позики. Зазначену суму позики відповідач зобов'язується повернути в строк до 23 червня 2016 року (пункти 1.1, 1.2 Договору).

В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики 23 грудня 2015 року між сторонами укладено договір застави транспортного засобу, за умовами якого заставодавець передає у заставу належний їй на праві власності транспортний засіб марки CHEVROLET моделі Aveo1.6і, рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а. с. 6).

Відповідно до розписки від 19 серпня 2016 року ОСОБА_1 отримав від відповідача грошові кошти у сумі 11400 грн, залишок за договором позики від 23 грудня 2015 року на 19 серпня 2016 року складає 65 600 грн (а.с. 7).

Згідно розписки від 13 грудня 2016 року ОСОБА_1 отримав від відповідача грошові кошти у сумі 6400 грн, залишок за договором позики від 23 грудня 2015 року на 13 грудня 2016 року складає 79 500 грн (а.с. 45).

Відповідно до розписки від 05 липня 2017 року ОСОБА_1 отримав від відповідача грошові кошти у сумі 15 400 грн, з яких 0 грн 00 коп. пішло на погашення позики, 15 400 грн. пішло на сплату відсотків та пені за користування позикою. Залишок за договором позики від 23 грудня 2015 року на 05 липня 2017 року складає 93 325 грн (а. с. 155).

Згідно розписки від 21 вересня 2017 року ОСОБА_1 отримав від відповідача грошові кошти у сумі 6 500 грн., з яких 0 грн 00 коп. пішло на погашення позики, 6 500 грн пішло на сплату відсотків за користування позикою. Залишок за договором позики від 23 грудня 2015 року на 21 вересня 2017 року складає 86 825 грн (а.с. 156).

Відповідно до розписки від 27 листопада 2017 року ОСОБА_1 отримав від відповідача грошові кошти у сумі 19 700 грн, з яких 0 грн 00 коп. пішло на погашення позики, 19 700 грн пішло на сплату відсотків за користування позикою. Залишок за договором позики від 23 грудня 2015 року на 27 листопада 2017 року складає 67 125 грн (а. с. 157).

29 жовтня 2016 року відповідач зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище з «ОСОБА_7» та «ОСОБА_7» (а.с. 98).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

У відповідності до частин першої і третьої ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалися, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Крім того, згідно із частиною другою ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першою ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме, суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування зазначеними коштами; 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем визнається факт отримання нею за договором позики 35 000 грн та не виконання нею зобов'язання про поверненню цих коштів позивачу у встановлений договором строк.

Доводи апеляційної скарги про те, що у договорі позики не міститься положень, що повернуті кошти зараховуються, як сплата процентів по договору позики, а тому відповідач вважала, що повертає саме позику, спростовується тим, що відповідно до розписок, які містяться в матеріалах справи, а саме від 05 липня 2017 року, 21 вересня 2017 року, 27 листопада 2017 року про отримання ОСОБА_1 коштів від відповідача чітко зазначено, що дані кошти пішли на погашення відсотків за користування позикою, з чим відповідач погоджувалася, про що свідчить її особистий підпис на даних розписках (а. с. 155-157).

Відповідно до положень ст. 534 ЦК України, якою встановлено черговість погашення вимог за грошовим зобов'язанням, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Отже, оскільки договором позики від 23 грудня 2015 року, укладеного між сторонами, не встановлено іншого порядку черговості погашення вимог, то сплачені відповідачем кошти спочатку зараховуються на сплату процентів, а вже потім на сплату позики.

Крім того, п. 1.3. договору позики передбачено, що поверненням боргу вважається передача оригіналу договору позики відповідачу та заява позикодавця про одержання грошей в цілому (або частково) справжність підпису на якій засвідчується нотаріально.

Колегія суддів не може також погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що після закінчення строку повернення позики, а саме 23 червня 2016 року, розмір процентів необхідно обраховувати, виходячи з облікової ставки НБУ.

У ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановляється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, і якщо такий розмір процентів не встановлений, тільки тоді він визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Договором позики від 23 грудня 2015 року (п. 1.1 Договору) чітко встановлено, що відповідач за користування коштами сплачує щомісячно ОСОБА_1 гроші в сумі 5250 грн на місяць з розрахунку 0,5% в день від суми позики. Тобто сторони, укладаючи договір, домовились що визначений ними розмір процентів сплачується позичальником за весь час користування позикою до дня виконання зобов'язання по її поверненню.

Підписуючи розписки, про часткову сплату нею позивачу боргу за договором позики, в яких також зазначається сума залишку заборгованості, що складається з позики та процентів, обрахованих відповідно до зазначених умов договору позики, відповідач фактично визнала свої зобов'язання по сплаті процентів за користування позикою у розмірі, визначеному договором, і після закінчення строку повернення суми позики.

Таким чином установивши, що даний договір позики не є безоплатним у розумінні норм ч. 2 ст. 1048 ЦК України та що вказаним договором встановлено розмір процентів від суми позики, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав про стягнення з ОСОБА_3 процентів за користування коштами, виходячи з розміру, встановленого договором. При цьому, оскільки договір позики не містить положень про припинення строку його дії у зв'язку з настанням граничного строку повернення позики, тому зобов'язання за цим договором відповідно до вимог ст. 599 ЦК України припиняються належним виконанням, тобто поверненням відсотків за користування позикою за весь час такого користування та суми позики.

Виходячи з наведеного, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 суми боргу за договором позики у розмірі 35 000 грн, процентів за користування позикою - 64 150 грн, інфляційних збитків - 1719,66 грн та 3 % річних - 1498,71 грн.

Доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Позивачем заявлено клопотання про відшкодування судових витрат, понесених ним на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, яке, у зв'язку з відхиленням апеляційної скарги відповідача, підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат ОСОБА_6 пояснив, що вказані витрати складаються з підготовки відзиву на апеляційну скаргу та участі в судовому засіданні з розрахунку 800 грн за одну годину участі.

З урахуванням викладеного, враховуючи складність справи та обсяг необхідних послуг, наданих адвокатом, час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 500 грн судових витрат, понесених ним на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відносяться до малозначних справ.

Враховуючи, що ціна позову складає 102 367 грн 37 коп., дана справа є малозначною, а тому касаційному оскарженню відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану в її інтересах представником - адвокатом ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 березня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 500 гривень судових витрат, понесених ним на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 05 травня 2018 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді: С.Г. Хвостик

О.І. Собина